Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

23.12.2024 року позивач [PERSON] звернувся до Олександрівського районного суду Донецької області з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. 30.12.2024 року судом отримана інформація щодо місця реєстрації відповідача та ухвалою судді того ж дня відкрито провадження у справі. 11.02.2024 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду. В обґрунтування позову позивач зазначив, що на початку червня 2014 року він придбав у власність у [PERSON] житловий будинок за адресою [ADDRESS] , а також земельну ділянку на якій розташований вказаний житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами. Отримавши від відповідача оригінали технічної документації, він в середині червня 2014 року заїхав у вищевказаний будинок та почав там проживати. У той же час [PERSON] виїхала за межі України. У листопаді 2015 року [PERSON] надала довіреність [PERSON] , якою зокрема надала їй повноваження здійснити дарування йому належну довірителю земельну ділянку та розташовані на ній будівлі та споруди (в тому числі житловий будинок) розташований за адресою [ADDRESS] . Однак вони не спромоглися скористатися вказаною довіреністю через сімейні обставини. На даний час зв`язок з відповідачем втрачено, та на скільки йому відомо вона до цього часу взагалі не поверталася в Україну, а тому він не має можливості оформити право власності належним чином та повноцінно володіти та розпоряджатися придбаним майном. За час його проживання він сплачує всі комунальні послуги та податки, також ним проводяться поточні ремонтні роботи, як в будинку так і на подвір`я. За адресою проживання також веде домашнє господарство. 01 серпня 2014 року він уклав договір з надання йому за вищевказаною адресою послуг передачі даних в телекомунікаційних мережах (інтернет). Він володіє вказаним домоволодінням відкрито і ніяких дій для приховування цього факту не здійснює, сусіди з ним знайомі та знають, що це його домоволодіння. Просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами який, розташований у [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 1420355111:00:000:0064, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в межах населеного пункту та території Олександрівської селищної ради в [ADDRESS] . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, надавши пояснення, відповідні викладеним в позові. Зазначив, що довіреністю не змогли скористатись, оскільки коли заїхали до будинку, почали робити ремонт в ньому, і сімейні обставинами їм завадили. Відповідач у судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала (а.с.88-91). В заяві зазначила, що вона дійсно більше 10 років не проживає у спірному будинку, оскільки з 2014 року з сім`єю виїхала до рф. В 2015 році надала довіреність своїй сестрі (матері позивача), якою наділила її правом подарувати земельну ділянку та розташованій на ній будинок, який, розташований у [ADDRESS] позивачу. Чому вони не скористалось даною довіреністю не знає. Представник третьої особи, в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи без участі їх представника. Позовні вимоги визнали, додали довідки старости Петрівського Другого Старостинського округу, згідно якої [PERSON] проживає у спірному будинку разом з дружиною та сином (а.с.107-109). Допитані в судовому свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , повідомили суду, що вони є сусідами позивача. Знають його давно. Він проживає в будинку по [ADDRESS] , разом з дружиною та сином. Проживає вже близько 10 років. Раніше будинок належав його тітці, яка виїхала до рф. Зазначили, що позивач утримує даний будинок в належному стані, здійснює в ньому ремонт, займається господарством, городом. Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи і докази у їх сукупності, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно копії акту обстеження складеного депутатом Олександрівської селищної ради в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] від 09.08.2024 року, встановлено, що в будинку розташованому за адресою [ADDRESS] , проживає [PERSON] (а.с.8). За заявою [PERSON] , була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яка розташована за адресою [ADDRESS] (а.с.9-33). З вказаної документації вбачається, що власником будинку є [PERSON] , яка згідно договору дарування від 01.07.2009 року, подарувала спірний будинок з надвірними побудовами та спорудами відповідачу [PERSON] (а.с.16). 04.07.2009 року право власності на спірний будинок та земельну ділянку площею 0,2500 га, яка розташована в межах населеного пункту та території Олександрівської селищної ради в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1420355111:00:000:0064, зареєстровано за [PERSON] (а.с.17,117-119). \~ \~ \~ \~Згідно кадастрового плану земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована в межах населеного пункту та території Олександрівської селищної ради в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, присвоєно кадастровий номер 1420355111:00:000:0064 (а.с.27-29). Позивачем надані копії квитанцій про сплату комунальних послуг та податків на землю за адресою [ADDRESS] . Сплати проводились за вказаною адресою починаючи з 2014 року. Наявність у квитанціях прізвищ: [PERSON] та [PERSON] , позивач пояснив тим, що особові рахунки були відкриті на попередніх власників, і за відсутності права власності, переоформити особові рахунку на своє ім`я він не має можливості (а.с.33-58). 01 серпня 2014 року позивач уклав договір на своє ім`я з надання йому послуг передачі даних в телекомунікаційних мережах (інтернет) за адресою [ADDRESS] (а.с.59). Також укладено договори на його ім`я за адресою [ADDRESS] , про надання послуг із збирання та вивезення твердих побутових відходів (а.с.60-61). 03 листопада 2015 року [PERSON] надала довіреність [PERSON] , якою зокрема надала їй повноваження здійснити дарування позивачу належну довірителю земельну ділянку та розташовані на ній будівлі та споруди (в тому числі житловий будинок) розташований за адресою [ADDRESS] (а.с.67). Згідно даних прикордонної служби України від 11.02.2025 року, в період з 08.11.2017 по 12.02.2025 року, [PERSON] не перетинала державний кордон України або лінію розмежування з тимчасово окупованою територією (а.с.110). [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] ( [PERSON] ) (а.с.111-113). 05.03.2025 року позивач надав суду письмову заяву, в якій пояснив, що доказів користування ним земельною ділянкою на якій розташований спірний будинок не має, оскільки вони відсутні взагалі в природі. Вважає за можливе визнати за ним право власності на земельну ділянку на підставі ч. 1 ст. 120 ЗК України (а.с.114-115). Правовідносини, які склалися між сторонами стосуються визнання права власності за набувальною давністю. До правовідносин, які склались між сторонами підлягають застосуванню наступні норми права. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до п.п. 9, 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, давнісний володілець повинен довести факти добросовісності заволодіння, відкритості, безтитульності, безперервності і тривалості свого володіння. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного суду від 28.04.2020 року, справа № 552/1354/18 володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, цей спосіб набуття права власності встановлюється на сукупності обставин, зазначених у цій статті, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. Судом встановлено, що позивач з 2014 року проживає в житловому будинку за адресою [ADDRESS] , правомірно безперервно та добросовісно володіє житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами вже понад 10 років, як своїм власним. Отже, враховуючи, що позивач з 2014 року заволодів чужим майном, відкрито, безперервно і тривало володіє даним майном, поводиться з ним як власник, на даний будинок не претендують інші особи, закон не обмежує і не забороняє таке набуття права власності, як набувальна давність, факти, викладені у позовній заяві підтверджені належними та допустимими доказами, в тому числі показаннями свідків, які є достовірними, сумніву у суду не викликають, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, в тому числі територіальної громади в особі Олександрівської селищної військової адміністрації Краматорського району Донецької області, яка повністю підтверджує доводи щодо часу добросовісного, відкритого та безперервного володіння нерухомим майном позивачем, наявні всі передбачені законом передумови в сукупності, які є підставою для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю, а тому суд дійшов висновку, що в частині визнання права власності за набувальною давністю за позивачем на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами який, розташований у [ADDRESS] , позов підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на земельну ділянку з кадастровим номером 1420355111:00:000:0064, площею 0,2500 га., суд зазначає наступне. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК України, набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Таким спеціальним законом є Земельний кодекс України. Відповідно до статті 119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. Передання земельної ділянки на підставі ст. 119 ЗК України здійснюється у порядку передбаченому ст. 118 ЗК України. Законодавством чітко визначені підстави набуття відповідними особами права власності за набувальною давністю на земельну ділянку і суди повинні неухильно дотримуватися вказаних вимог законодавства. В судовому засіданні було встановлено, і підтверджено позивачем, що він володіє земельною ділянкою, на якій розташований спірний будинок з 2014 року, тобто менше п`ятнадцяти років. Про це сам позивач також зазначив в своїй заяві від 04.03.2025 року (а.с.114-115), в якій вказав, що він користується земельною ділянкою на час розгляду справи, більше 10 та менше 15 років. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтями 118-119 ЗК України, необхідних для набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. З огляду\~на викладене, позовна вимога про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на земельну ділянку з кадастровим номером 1420355111:00:000:0064, площею 0,2500 га, задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial