Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У серпні 2020 року до суду звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним як удаваний та укладений внаслідок обману договір позики грошових коштів від 26.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , нотаріально посвідчений 26.12.2011 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гончар Т.В., номер за реєстром 2653. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26.11.2011 року між ним та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів, посвідчений у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гончар Т.В. За умовами цього договору [PERSON] мав передати [PERSON] 587 213.55 грн., що на день укладення договору складало 73 500.00 доларів США, до 26.12.2013 року (п.1 договору). Однак, в дійсності було передано лише 50 000.00 доларів США, 23 500.00 доларів США не передавалось, так як сторони договору визначили цю суму як проценти за користування реально переданими 50 000.00 доларами США за весь період користування позиченими грошовими коштами. Грошові кошти позивач взяв у борг для здійснення підприємницької діяльності. Так, у березні 2004 року за участі [PERSON] створено Товариство з обмеженою відповідальністю «Рідний дім», співзасновником товариства разом з ним став [PERSON] . Пізніше, за участі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] або їх пов`язаних осіб створено ще два товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Експресбудсервіс» (листопад 2006 року) та «Експертно - оціночна компанія «Нова» (серпень 2007 року). ТОВ «Рідний дім» вело активну діяльність по м.Києву та Київській області, залучала до своєї діяльності інвесторів, одним з яких був [PERSON] .. Для забезпечення діяльності товариства було вирішено придбати два офіси в Києві за адресами: [ADDRESS] (100 кв.м.) та [ADDRESS] (100 кв.м.), інвестором залучили [PERSON] , який частково профінансував ці угоди в сумі 50 000 доларів США. На дану суму та на суму процентів 23500 доларів США було укладено вищевказаний борговий договір між [PERSON] та [PERSON] від 26.12.2011 року на 73 500,00 доларів США до 26.12.2013 року, який є предметом даної справи. Інші кошти - були коштами учасників вищевказаних товариств. Офіси за домовленістю учасників вищевказаних товариств були придбані на ім`я [PERSON] , який несподівано оголосив про вихід з спільного бізнесу і про розвиток свого власного бізнесу з використанням цих офісів. [PERSON] залишився наодинці з боргом перед [PERSON] і без офісів, на які були витрачені позичені кошти, що практично зробило неможливим здійснення підприємницької діяльності так, як це було раніше. [PERSON] негайно повідомив про це [PERSON] і попросив про реструктуризацію боргу, натомість відповідач звернувся до нотаріуса за вчиненням нотаріального напису для стягнення з позивача вищевказаної заборгованості. Отже, з урахуванням того, що договір позики грошових коштів містить умови, які в частині зазначення суми позики не відповідають дійсності, є удаваним, який приховує отримання коштів в іншій сумі під проценти, тому є недійсним. Крім того, співпадіння у часі дій [PERSON] по виходу зі спільного з [PERSON] бізнесу і розвитку свого власного бізнесу з використанням придбаних офісів за позичені [PERSON] за оспорюваною угодою позики кошти; заявлення вимоги [PERSON] до [PERSON] щодо повернення позичених коштів однозначно підтверджує наявність домовленості [PERSON] з [PERSON] та обману з боку [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення для укладення та виконання оспорюваного договору, що тягне за собою недійсність договору. Заперечення відповідача До суду надійшов відзив відповідача, який поданий його представником адвокатом Дем`яненко В.П., де відповідач посилається на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Зазначає, що сам позивач визнає факт укладення договору позики, згідно якого він отримав у борг 578\~213, 55 гривень, які так і не повернув. У подальшому, відповідач звернувся до приватного нотаріуса Гончар Т.В. із заявою про вчинення виконавчого напису на договорі позики грошових коштів від 26.12.2011 та 13.112.2016 нотаріусом КПНО Гончар Т.В. видано виконавчий напис №754 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] невиплаченого в строк боргу грошові кошти в розмірі 1 918 9987, 27 гривень. Вказаний виконавчий напис перебуває на виконанні Оболонського РВ ДВС м. Києва. Позивач усіма способами намагається уникнути виконання боргових зобов`язань. Зміст же самої позовної заяви боржника зводиться до викривлення реальних фактів та подій, що передували та відбувались під час і після укладення ним договору позики, а також намагання перекладення відповідальності на інших осіб, зокрема свої колишніх партнерів по підприємницькій діяльності. Будь-яких належних і допустимих доказів своїм надуманим поясненням та бажанню уникнути повернення отриманих коштів Позивач не має. Посилання позивача на недобросовісну поведінку своїх компаньйонів [PERSON] та [PERSON] , яка виразилась в оформленні на себе об`єктів нерухомості, придбаних за ті кошти, які [PERSON] взяв у борг в [PERSON] є абсолютною нісенітницею і сприймаються критично, через те, що позивачем жодним чином не доведено факт передачі коштів [PERSON] , не доведено взагалі факт придбання будь-якого майна за ці кошти, а також, незважаючи на особисті пояснення, не доведено, чому за весь цей час, починаючи 2011 року, боржником [PERSON] не висунуто жодних претензій до свої колишніх компаньйонів у судовому порядку щодо повернення коштів, не оскаржено право власності на вказані об`єкти майна, не подано жодної заяви до правоохоронних органів, тощо. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 лютого 2020 року матеріали справи передано на розгляд за підсудністю до Броварського міськрайонного суду Київської області. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2021 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлені у встановленому законом порядку. До суду надійшла заява представника позивача адвоката Гриньковського С.П., де він просить провести судове засідання за його відсутності. Представник відповідача адвокат Дем`яненко В.П. також направив до суду заяву, де просив розглянути справу за його відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Обставини справи, що встановлені судом 26.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Т.В. За умовами цього договору [PERSON] передає [PERSON] грошові кошти у розмірі 587 213.55 грн., що на день підписання договору еквівалентно 73 500.00 доларів США, до 26.12.2013 року (п.1 договору). Відповідно до п. 1.4. Договору повне повернення позики має бути здійснене 26.12.2013 року. Нотаріусом КМНО Гончар Т.В. видано виконавчий напис № 754 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] невиплаченого в строк боргу, що виник на підставі Договору позики грошових коштів, посвідчений нотаріусом КМНО Гончар Т.В. 26.12.2011 за реєстровим № 2653, а саме: грошові кошти у розмірі 1 918 998,27 грн - суму розрахунку станом на 13.12.2016, строк повернення якої настав 26.12.2013, а також витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису нотаріуса в розмірі 1 700,00 грн. Розмір заборгованості встановлено на підставі умов договору грошових коштів у сумі не менше (на момент розрахунку) чим доларовий еквівалент середньозваженого курсу на міжбанківському ринку у гривнях в розмірі 73 500 (сімдесят три тисячі п`ятсот) доларів США. 04.12.2017 державним виконавцем Оболонського PB ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55268753, копію якої направлено сторонам виконавчого провадження. 21.02.2018 \~ \~ \~ \~виконавцем направлено сторонам виконавчого провадження лист про примусові дії з опису квартири за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення від 24.02.2018. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.06.2020 у справі №756/8279/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гончар Тетяна Володимирівна, про визнання виконавчого напис у таким, що не підлягає виконанню, - відмовлено у задоволенні позовних вимог. Вищевказане рішення залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.08.2020 та постановою Верховного Суду від 20.05.2021. Установлено, що [PERSON] є засновником ТОВ «Рідний дім», дата реєстрації 09.03.2004 та засновником ТОВ «Експресбудсервіс», дата реєстрації 29.11.2006. Крім того, [PERSON] та [PERSON] є засновниками ТОВ «Експертно-оціночна компанія «Нова», дата реєстрації 29.08.2007, засновником ТОВ «Група компаній «Рідний дім» вказаний [PERSON] , дата реєстрації 28.02.2017. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Відповідно до пункту 1 частини другої\~статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша\~статті 202 ЦК України). Частиною першою\~статті 626 ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою\~статті 627 ЦК України\~відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша\~статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі\~статтею 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~статті 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з абзацом першим частини першої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Відповідно до частин першої-п`ятої\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України\~передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої\~статті 230 ЦК України\~якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц викладено правовий висновок про те, що за змістом\~статті 230 ЦК України\~правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за\~статтею 230 ЦК України. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц аналіз\~статті 230 ЦК України\~дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним(стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили,\~відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі\~статті 235 ЦК України\~має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20) вказано, що\~удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі, норм, що регулюють цей правочин\~(див. постанову Верховного Суду від 04 серпня 2022 року у справі № 607/5148/20 (провадження № 61-5177св22)). З урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання правочину удаваним є приватно-правовою конструкцією, спрямованою на захист приватних (цивільних) прав та інтересів. Цивільний суд за позовом про визнання правочину удаваним захищає приватні (цивільні) права (інтереси) позивача, які порушені, невизнані або оспорені відповідачем (див. постанову Верховного Суду від 01 лютого 2023 року в справі № 711/5843/20 (провадження № 61-11687св21)). Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~статті 235 ЦК України\~має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Указані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18). Зазначена судова практика тривалий час є незмінною. При розгляд даної справи встановлено, що між сторонами укладений договір позики грошових коштів у розмірі 73\~500 доларів США. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що насправді отримав у позику 50000 доларів США, а 23\~500 долари США є процентами, однак жодних доказів таких обставин до суду не надано. Посилання на те, що договір у частині зазначення суми позики грошових коштів є удаваним, є безпідставними виходячи з наведених вище норм закону та правових позицій Верховного Суду. Посилання позивача на недобросовісну поведінку своїх компаньйонів [PERSON] та [PERSON] , яка виразилась в оформленні на себе об`єктів нерухомості, придбаних за ті кошти, які [PERSON] взяв у борг у [PERSON] є безпідставними, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту передачі коштів [PERSON] , не доведено взагалі факт придбання будь-якого майна за ці кошти. При цьому, матеріали справи не містять доказів пред`явлення будь-яких вимог, претензій до свої колишніх компаньйонів у судовому порядку щодо повернення коштів, не оскаржено право власності на вказані об`єкти майна, не подано жодної заяви до правоохоронних органів, тощо. Суд звертає увагу на те, що витребувані за ухвалою суду копії реєстраційних справ: Товариства з обмеженою відповідальністю «Рідний дім» з кодом ЄДРПОУ 32824980, Товариства з обмеженою відповідальністю «Експресбудсервіс» кодом ЄДРПОУ 34760657, Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертно-оціночна компанія «Нова» з кодом ЄДРПОУ 35386361, також не підтверджують доводів позовних вимог про те, що оспорюваний правочин вчинених під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення для укладення правочину. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 79 ЦПК України передбачає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 вищевказаного Кодексу визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом стаття 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю, недоведеністю та безпідставністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed