Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

14.11.2024 р. [PERSON] подав до Овідіопольського районного суду Одеської області позовну заяву до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним сина та позбавлення відповідачки батьківських прав. У позовної заяві [PERSON] зазначив, що він з 2017 р. самостійно утримує та виховує їх сина [PERSON] [INFO] , оскільки відповідачка після виїзду її за межі України припинила утримувати та виховувати дитину. Після повернення з за кордону відповідачка вийшла заміж за [PERSON] і оскільки не займалася сином, то заочним Рішенням Овідіопольського районного суду від 01.02.2019 р. по справі №509/3617/18 місцем мешкання дитини було визнано місце мешкання позивача. Рішенням Овідіопольского районного суду Одеської області від 28.02.2018 р. по справі №509/4755/17 за позовом батька позивача відповідачка була визнана такою, що втратила права користування жилим приміщенням у буд. [ADDRESS] де мекшкає позивач з сином [PERSON] . Постановою Одеського апеляційного суду від 09.04.2023 р. по цивільній справі №509/644/23 з [PERSON] на користь позивача на утримання сина [PERSON] були стягнуті аліменти в розмірі 1/6 частини зі всіх видів її заробітку та доходів, однак відповідачка не виконує рішення суду, а тому у неї виникла заборгованість зі сплати аліментів. Тривалий час відповідачка отримувала допомогу як безробітна від соціальних служб держави, [INFO] вона від іншого чоловіка народила сина [PERSON] , а тому взагалі не мала та не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання старшого сина. З огляду на вказане позивач просив суд встановити юридичний факт того, що він одноособово та самостійно здійснює виховання, утримання та догляд за своїм сином [PERSON] [INFO] без участі його матері [PERSON] а тому просив позбавити її батьківських прав відносно старшого сина, та стягнути з неї на користь позивача судові витрати. Відповідач [PERSON] своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористалась. Служба у справа дітей Овідіопольської селищної ради своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористалась, однак подала до суду висновок, щодо недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] своїми процесуальними правами не скористався і своїх міркувань з приводу заявленого позову не висловив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак представник у судове засідання не з`явився, а про причину неявки суд не повідомив. Оскільки всі інші учасники справи у судове засідання з`явились, то суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представника [INFO] . У судовому засіданні представник позивача просив суд позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі посилаючись на підстави, які вказані ним у позовної заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні в задоволенні позовної вимоги, щодо позбавлення її батьківських прав просила відмовити у оскільки вона підтримує з сином [PERSON] стосунки притаманні матері та дитині і він у неї декілька разів ночував. Крім того, вона працює, доглядає свого молодшого сина [PERSON] , не п`є і не вживає наркотики, не веде антисоціального образу життя, за місцем роботи характеризується позитивно, і хоча має деякі труднощі матеріального характеру, однак жодних підстав для позбавлення її батьківських прав відносно старшого сина у суду не має. Представник органу опіки та піклування просила суд у задоволенні позову відмовити з тих міркувань, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою впливу на батьків, а позивач не довів того, що мати свідомо ухиляється від виховання та утримання дитини, тобто від виконання батьківських обов`язків щодо свого сина [PERSON] . Вислухавши доводи сторін та дослідивши докази суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в зв`язку з наступним: Судом встановлено, що шлюб, який був зареєстрований 03.11.2007 р. між [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) був розірваний рішенням Овідіопольського районного суду від 04.12.2012р. по справі №2/1521/401/12. Під час у шлюбу у подружжя [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] і вся родина мешкала у будинку [ADDRESS] , який належить батькам позивача за адресою: [ADDRESS] . Оскільки цим рішенням суду місце мешкання дитини було встановлено разом з матір`ю, то син [PERSON] став мешкати разом з нею до 2017 року. 29.04.2017 р. уклала шлюб з [PERSON] і стала мешкати разом з ним. Після виїзду відповідачки у вересні 2017 р. до РФ син [PERSON] став мешкати разом зі своїм батьком, позивачем по справі [PERSON] з яким мешкає до теперішнього часу. Факт проживання сина [PERSON] разом з позивачем встановлено заочним рішенням від 01.02.2019 р. та ухвалою Овідіопольського районного суду від 18.09.2023 р. по справі №509/3617/18 згідно яких місцем мешкання дитини було визнане місце мешкання батька. Крім того цей факт підтверджено довідкою старости с.Миколаївка №164 від 07.09.2023р.; Актом обстеження умов проживання [PERSON] складеного 28.10.2024 р. депутатом Овідіопольської селищної Ради Пушновою О.Г. та Витягом №1 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданого 28.10.2024 р. адміністратором відділу ЦНАП. З довідки №91/3-12132-18081 від 18.08.2023 р. Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України, довідки Овідіопольського РВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області №2269/73-26 від 20.11.2018 р., копії свідоцтва про зміну імені від 08.04.2023 р., картки платника податків [NUMBER] , паспорту [PERSON] та Витягу з реєстру Плахтіївської ТГ №2023/003666897 про зареєстроване місце мешкання відповідачки від 12.05.2023 р. вбачається, що [PERSON] 05.03.2019 року повернулася до України, змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] та стала мешкати у с. Плахтіївка Білгород-Дністровського району Одеської області. Рішенням Овідіопольського районного суду від 28.02.2018р. по справі №509/4755/17 за позовом батька позивача [PERSON] була визнана особою, яка втратила права користування жилим приміщенням у буд. [ADDRESS] . Вказане свідчить про те, що вона не проживала разом з сином, а тому і не займалася його вихованням, так як жодних належних та допустимих доказів того, що після повернення з РФ вона спілкувалася з сином та приймала участь у його вихованні та утриманні [PERSON] суду не надала. Постановою Одеського апеляційного суду від 09.04.2023 р. по справі №509/644/23 з відповідачки на користь позивача були стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] і за даними [PERSON] ВДВС вона має заборгованість зі сплати аліментів. З форми ОК-5, відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 28.04.2023 р., довідки Білгород-Дністровської філії Одеського обласного центру зайнятості №529 від 13.05.2023р. вбачається що за 2017-2023 роки [PERSON] отримувала мінімальні доходи, була безробітною, а тому отримувала допомогу по безробіттю. Відповідачкою до суду надані документи про, що у неї є хвора мати, якій вона матеріально допомагає, вона проживає у орендованій квартирі у м.Одесі разом зі своїм другим сином [PERSON] [INFO] , який ходить до дитячого садку, а сама вона працює продавцем-консультантом у мережі магазинів ТОВ «АТБ-маркет» де характеризується як працьовита, ввічлива, не конфліктна та стресостійка особа. З огляду на вищевикладене суд доходить до висновку, що [PERSON] дійсно не мала можливості займатися вихованням та приймати участь в утриманні старшого сина [PERSON] , а тому доходить до висновку, що позивач довів факт того, що він сам одноособово, без участі матері утримує і виховує сина. Орган опіки та піклування Овідіопольської селищної ради, після проведення відповідних обстежень та бесід, надав висновок, який 25.02.2025 р. був затверджений рішенням №797 виконавчого комітету Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області. За цим висновком орган опіки та піклування, незважаючи на те, що син [PERSON] вважав за необхідне позбавити мати батьківських прав, визнав недоцільним позбавляти [PERSON] батьківських прав, оскільки вона опікується своєю малолітньою дитиною, має хвору мати, працює і за місцем роботи характеризується позитивним. Пленум Верховного суду України у п. 16 Постанови №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вказав, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18 (провадження № 61-3357св21) вказано, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». З урахуванням цих роз`яснень суд вважає, що хоча формально у діях відповідачки вбачаються ознаки ухиляння від виконання своїх батьківських обов`язків, однак враховуючи життєві обставини, що склалися у житті [PERSON] не знаходить підстав вважати, що вона свідомо нехтує своїми обов`язками. У пункті18 вищевказаного Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року наголошено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а тому суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, суд погоджується з думкою представника Овідіопольської селищної Ради, що позбавлення батьківських прав є останньою мірою впливу на батьків, які свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому суд, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, особи відповідачки та її ставлення до обставин, що склалися вважає за можливе відмовити у задоволенні позовної вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до пункту 4 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду. Згідно додатку №5 до Постанови Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024 р. у переліку документів яким встановлюється факт самостійного утримання та виховання дитини є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Велика Палата Верховного Суду 11.09.2024 р. по справі № 201/5972/22 ухвалила Постанову у якої розтлумачила, що справи про встановлення факту самостійного утримання дитини батьком повинні розглядатися в порядку позовного провадження, оскільки розгляд цього факту в порядку окремого провадження порушує права матері. Таким чином позивач цілком обґрунтовано заявив вимогу про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини в порядку позовного, а не окремого провадження. Встановлення даного факту необхідно, в першу чергу, для захисту інтересів неповнолітнього [PERSON] , так як без участі батька він буде позбавлений батьківської опіки, виховання та утримання. А участь батька у вихованні та утриманні сина [PERSON] можливо забезпечити шляхом надання йому відстрочки від призову, яка може бути йому надана ТЦК та СП на підставі рішення суду, яким встановлений факт самостійного виховання та утримання дитини. З огляду на вказане, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача та встановити юридичний факт того, що позивач одноособово та самостійно здійснює виховання, утримання та догляд за своїм сином [PERSON] [INFO] без участі його матері. Оскільки жодна із сторін не надала суду документів на підтвердження судових витрат у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України, то суд питання розподілу судових витрат не розглядав.

Outcome: partial