Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

22.11.2024 р. заступник керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва, який діє в інтересах держави в особі Держгеокадастру у місті Києві та Київській області звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом у якому просить конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області 1/4 частину земельної ділянки, яка на праві власності належить громадянину російської федерації [PERSON] , розташовану за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вказує на набуття громадянином російської федерації [PERSON] права власності частину земельної ділянки площею 0,0601 га (кадастровий номер 8000000000:75:763:0005) для ведення садівництва, яка розташована по [ADDRESS] . Зазначена частина земельної ділянки перебуває на праві приватної власності у [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 20.03.2009 серії ЯЕ № 993182 та свідоцтва про право на спадщину від 23.07.2008 № 1-1653 відповідно. Таким чином, [PERSON] будучи іноземним громадянином, в порушення ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не виконав обов`язок щодо її відчуження, у зв`язку з чим, згідно ч. ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, право власності на вказану земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.12.2024 р. відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, правом подачі відзиву не скористався. Відповідач повідомлений про розгляд справи в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України". Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва заперечує проти ухвалення заочного рішення. Законодавчо не врегульованими є правомочності суду щодо випадків незгоди позивача на заочний розгляд справи. Враховуючи наведене, суд ухвалює рішення відповідного до загальних положень судового розгляду ЦПК України Глави 6 Розгляд справи по суті. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст.233 ЦПК України). Відповідно до п.1 ч.3 ст.233 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про спадщину від 23.07.2008 р. № 1-1653 за громадянином російської федерації [PERSON] , зареєстровано право власності частину земельної ділянки площею 0,0601 га (кадастровий номер 8000000000:75:763:0005) для ведення садівництва, яка розташована по [ADDRESS] в садівницькому товаристві «Дніпро» Святошинського району міста Києва державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Бірюк О.А. (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 993182, зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 20.03.2009 в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-1-03395). 23.07.2008 р. державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Бірюк О.А. видано свідоцтво про спадщину № 1-1653 громадянину російської федерації [PERSON] на право власності на частину земельної ділянки площею 0,0601 га (кадастровий номер 8000000000:75:763:0005) для ведення садівництва, яка розташована по [ADDRESS] . У подальшому, Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кочугуру Л.Л. видано державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:763:0005, яка розташована по [ADDRESS] серії ЯЕ № 993182, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03395 від 20.03.2009 р. Таким чином, зазначена частина земельної ділянки перебуває на праві приватної власності у [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 20.03.2009 серії ЯЕ № 993182 та свідоцтва про право на спадщину від 23.07.2008 № 1-1653 відповідно. Відповідно до інформації, наданої Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), право приватної власності на частину земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:75:763:0005) до цього часу зареєстровано за вказаним громадянином російської федерації. Стаття 13 Конституції України визначає, що земля є об`єктом права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. За приписами ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.82 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.86 року, "Щокін проти України" від 14.10.2010 року, "Сєрков проти України" від 07.07.2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009 року, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України. Землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам (ч. 5 ст. 22 ЗК України). Суб`єктами права приватної власності на землю, відповідно до ст. 80 ЗК України, визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту ч. 2 ст. 81 та інших норм ЗК України, суб`єктами права приватної власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини (ч. 3 ст. 81 ЗК України). Проте, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню (ч. 4 ст. 81 ЗК України). Відповідно до вимог п. п. "д", "е" ч. 1 ст. 140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, відповідно до п. "в" ч. 1 ст. 143 ЗК України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (ч. ч. 1, 2 ст. 145 ЗК України). Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику (ч. 4 ст. 145 ЗК України). За приписами п. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі конфіскації. Відповідно до ч. 1 ст. 348 ЦК України, встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду. У постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі N 513/444/15-ц зроблено висновок, що, якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість (ч. ч. 1, 2 ст. 153 ЗК України). Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Крім того, суд також враховує, що згідно з п. п. 1 п. 3 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 15 від 14.01.2015 року, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. Згідно з п. 8 вказаного Положення, Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи. Таким чином, саме Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області є уповноваженим органом щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності та в даному випадку, з урахуванням ч. ч. 2, 4 ст. 145 ЗК України, звернення до суду із позовом про конфіскацію земельної ділянки. Водночас суд погоджується з доводами прокурора щодо наявності підстав для звернення до суду позовом в інтересах держави, оскільки наявна бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції по захисту порушених інтересів держави у спірних правовідносинах - Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Правовий висновок щодо застосування ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18. Так, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом від 08.10.2024 № 057-13602 повідомив Оболонську окружну прокуратуру міста Києва про те, що громадянином російської федерації [PERSON] може бути протиправно не відчужено частину належної йому земельної ділянки по [ADDRESS] . У подальшому Оболонською окружною прокуратурою м. Києва в ході дослідження вказаного питання встановлено, що вказана частина земельної ділянки дійсно належить громадянину російської федерації [PERSON] . У свою чергу, Оболонська окружна прокуратура м. Києва листом від 11.10.2024 № 54-7505ВИХ-24 повідомила Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області про встановлений факт невідчуження відповідачем частини земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:763:0005 по [ADDRESS] , зазначивши, що у разі невжиття заходів з метою захисту державних інтересів, у тому числі цивільно - правового характеру, такі заходи в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» будуть вживатись Оболонською окружною прокуратурою м. Києва. Згідно отриманої відповіді від 31.10.2024 № 10-10-0.64-10524/2-24 Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області повідомило, що сприятиме у підготовці прокуратурою позову про конфіскацію земельної ділянки, тим самим вчинивши бездіяльність. Тобто, Оболонською окружною прокуратурою міста Києва повідомлялось Головному управлінню Держгеокадастру у місті Києві та Київській області про встановлені порушення, однак заходи з боку уповноваженого органу щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства не вжито, водночас перекладаючи обов`язок пред`явлення позову на прокурора. Таким чином, позовні вимоги є законними і обґрунтованими, заявлені належною особою, а обраний спосіб захисту відповідає характеру порушеного права. Крім іншого, суд бере до уваги, що задоволення позову у цій справі не призведе до порушення прав позивача, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки таке втручання у право позивача буде законним, буде переслідувати публічний інтерес та буде пропорційним до мети, з якою таке втручання відбудеться. Таким чином, у суду немає підстав вважати, що у відповідача існували перешкоди самостійно чи за допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними вище нормами законодавства та зробити висновки щодо наявності обов`язку відчужити спірну земельну ділянку. Враховуючи встановлені по справі обставини, оцінюючи належність, допустимість, достатність, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, той факт, що відповідач є громадянином російської федерації, який упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не відчужив її, суд доходить до беззаперечного висновку, що наявні підставі для її конфіскації у власність держави, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, як позов заступника керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави задоволено у повному обсязі, тому в силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 3028,00 грн. судового збору за подачу позовної заяви. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved