Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

Позивач 09.01.2025 звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив позбавити останню батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] та стягнути з неї аліменти на утримання дитини. Позов, з врахуванням уточнень від 14.01.2025, обґрунтовано тим, що сторони перебувають у шлюбі. Від шлюбу народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Фактичні шлюбні відносини припинилися у 2022 році, дитина залишилася з позивачем. З моменту припинення відносин відповідач жодної участі у вихованні, розвитку та утриманні дитини не бере, не переймається його духовним та фізичним здоров`ям. Дитина повністю перебуває на утриманні батька та проживає разом з ним. Позивач жодних перепон у спілкування матері з дитиною не чинить, відповідачу відоме місце перебування дитини та, за бажанням, вона могла б спілкуватися з донькою та брати участь у її житті. Нехтування батьківськими обов`язками з боку матері є підставою для позбавлення її батьківських прав та стягнення з неї аліментів на утримання доньки. Від відповідача надійшов відзив на уточнений позов про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, в якому зазначено, що дитина [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком, відносини з батьком та дитиною відповідач не підтримує, позов визнає. Від третьої особи надійшли пояснення, в яких Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради підтримує позовні вимоги [PERSON] щодо позбавлення батьківських прав у зв`язку з тим, що [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться станом здоров`я доньки, що відповідно до ч. 2 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення її батьківських прав. Позивач надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав, просила їх задовольнити. Відповідач у відзиві просила розглянути справу без її участі, позов визнала. Від третьої особи надійшли пояснення, в яких зазначено про розгляд справи без участі представника. Суд, розглянувши позов, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про шлюб від 04.04.2011 (а.с.5, 16/2) між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] укладено шлюб, присвоєно дружині прізвище - « [PERSON] ». Факт реєстрації також підтверджується копіями паспортів позивача (а.с.3, 14) та відповідача (а.с.4, 15). [INFO] у подружжя народилася донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 20.01.2012 (а.с.5/2, 16). До суду надано копію характеристики [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , від 02.12.2024 з КЗ «Харківська гімназія №41 ХМР» (а.с.17), з якої вбачається, що батько [PERSON] відповідально ставився до виховання і навчання дитини, родина проживає в гарних умовах, батько створював та підтримував всі н6еобхідні умови для нормального розвитку і виховання дитини; за час навчання нарікань на батьків не було. Схожі твердження вбачаються з копії відповіді №01-35/298 від 02.12.2024 на запит адвоката (а.с.17/2). Згідно копії пояснень від 13.01.2025 лікаря стоматолога [PERSON] (а.с.18), протягом багатьох років [PERSON] звертався до неї з приводу надання стоматологічних послуг його доньці [PERSON] , дівчинку приводив батько, оплачував послуги батько, мати дівчинку ніколи не приводила. Схожі твердження вбачаються з пояснень [PERSON] (репетитора з англійської мови) (а.с.18/2) Згідно копії нотаріально посвідченої заяви від 14.01.2025 [PERSON] (а.с.19) він є батьком позивача та дідусем [PERSON] , [INFO] . До 2022 року родина (позивач, відповідач та дитина) проживали разом, після 2022 його син розійшовся з невісткою, дитина залишилася з батьком, невістка з донькою спілкуватись перестала. Схожі твердження викладені у копії нотаріально посвідченої заяви від 14.01.2025 [PERSON] (а.с.19/2). Згідно копії листа з УПД ГУНП в Харківській області від 27.12.2024 (а.с.20) згідно наявних обліків ІКС «ІПНП» [PERSON] до ГУНП з скаргами стосовно [PERSON] щодо обмеження її у спілкуванні з донькою не зверталася. Згідно з ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Департаментом служб у справах дітей ХМР 12.03.2025 винесено висновок №154 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно [PERSON] , [INFO] (а.с.36-38), в якому крім основного зазначено, що донька зареєстрована з батьком за адресою: [ADDRESS] ; позивач перепон для спілкування матері з дитиною не створює. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька. Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Досліджені судом докази свідчать про те, що мати неповнолітньої [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , [INFO] , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її розвитком та навчанням, підготовкою до самостійного життя, не цікавиться її здоров`ям, не приїздить до неї, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, матеріально не підтримує. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме та умисне ухилення від виховання дитини та як свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, тому, в даному випадку, суд, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, вважає доцільним та необхідним застосування такого крайнього заходу впливу до відповідача як позбавлення його батьківських прав, та вважає, що у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, де буде забезпечено належні умови для зростання та розвитку дитини. Згідно з ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частиною 1 ст. 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено за рішенням суду за позовом платника аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, що не позбавляє відповідача права в разі настання зазначених обставин за наявності належних та допустимих доказів звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved