Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

24.12.2024 позивач звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті залишилась спадкова маса, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою [ADDRESS] . Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та 14.11.2023 звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину. Приватний нотаріус Серебрякова Ю.В. 14.11.2023 видала позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку. Однак, постановою від 14.11.2023 приватний нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок у зв`язку з тим, що нею не було надано документів, які б посвідчували право власності померлої [PERSON] на спадковий будинок. З цих підстав позивач просить визнати за нею в порядку спадкування право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25.12.2024 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 22.01.2025 за клопотанням представника позивача витребувано додаткові докази. Ухвалою суду від 14.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 18.03.2025 позивач та її представник адвокат Середюк В.В. у судове засідання не з`явились. Представник подав до суду заяву, в якій позов підтримав повністю, просив його задовольнити та розглядати справу у його та позивача відсутність, не заперечував щодо винесення заочного рішення. Уповноважений представник Могилів-Подільської міської ради Вінницької області, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання до суду не з`явився без повідомлення причин своєї неявки, правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. Оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, з урахуванням викладеного вище, це дає підстави суду відповідно до ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Суд встановив, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 11). За життя [PERSON] склала заповіт від 05.04.2016, посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Павлюк Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 463, та на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким все своє майно заповіла [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером 0510400000:00:007:0108 площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 155682 (а.с. 69). Також, як вбачається з копії довідки № 179 виданої 18.04.2022 КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» [PERSON] належав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Вказаний будинок належав померлій на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності від 15 серпня 1962 року за № 713, згідно рішення виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради № 308 від 03 жовтня 1961 року, посвідчений державним нотаріусом Могилів-Подільської нотаріальної контори 11 грудня 1962 року, зареєстрованого в реєстрі № 5267 та зареєстрованого в Могилів-Подільському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 04 серпня 1978 року, номер запису на паперових носіях №3432 (а.с. 24). Згідно вказаної вище довідки назва вулиці та нумерація будинку змінилася: з [ADDRESS] , згідно книги нумерації, складеної в 1977 році на [ADDRESS] , згідно книги нумерації, складеної в 1987 році на [ADDRESS] , згідно проведеної нумерації в 1997 році на підставі рішення виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради № 382 від 25.12.1997 «Про затвердження переліку вулиць міста з новою нумерацією домоволодінь». Відповідно до копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] дошлюбним прізвищем позивача [PERSON] , [INFO] , було [PERSON] (а.с. 13). Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27.07.2023 [PERSON] визначено додатковий строк терміном один місяць з дня набрання рішенням законної сили для подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 49-50). 05.10.2023 [PERSON] звернулась до відповідного органу нотаріату з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 48). 14.11.2023 представник позивача адвокат Середюк В.В. звернувся до приватного нотаріуса Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Серебрякової Ю.В. з заявою про видачу на ім`я [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на житловий будинок за номером [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 0510400000:00:007:0108, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована по [ADDRESS] (а.с. 63). 14.11.2023 приватний нотаріус Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Серебрякова Ю.В. видала на ім`я [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 0510400000:00:007:0108, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована по [ADDRESS] (а.с. 109). Однак, постановою від 14.11.2023 приватний нотаріус Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Серебрякова Ю.В. відмовила позивачу у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за номером [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний вище будинок (а.с. 30). Разом з тим, право власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] підтверджується копіями наступних документів: довідкою № 179 від 18.04.2022 КП «Могилів-Подільське міжрайонне Бюро технічної інвентаризації» (а.с. 24); нотаріально посвідченим договором надання [PERSON] в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 11.12.1962 (а.с. 17-18); дозволом Могилів-Подільської міського комунального відділу на проведення будівельних робіт від 11.12.1962 виданого [PERSON] (а.с. 19); актом від 27.10.1961 про виділ в натурі земельної ділянки по [ADDRESS] , в користування [PERSON] (а.с. 20). Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими нормами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. З копії технічного паспорту, що наявна в матеріалах справи, судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , збудований у 1960 році. Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1960 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. В подальшому, 31 січня 1966 року, Міністерством комунального господарства Української РСР була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, за правилами якої і відбувалась державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди. Вказана інструкція втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Згідно з пунктами 6, 7 Розділу II Інструкції, реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). У додатку 1 до Інструкції було визначено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Зокрема пунктами 10, 14 додатку передбачено такі документи як нотаріально посвідчені договори про право забудови, складені до видання Указу Президії Верховної Ради УРСР від 14 травня 1949 року «Про внесення змін у законодавство Української РСР у зв`язку з виданням Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948р. «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків» та затверджений виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію; нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Крім того відповідно до п.6 Розділу II Інструкції: не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.). Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Отже, аналізуючи вказані вище нормативні акті, суд приходить до висновку, що підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним будинку з додержанням вимог законодавства і ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд України 18 грудня 2013 року ухвалюючи рішення по справі № 6-137цс13. Зокрема в правовій позиції по даній справі він зазначив, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Таким чином, [PERSON] набула статусу власника житлового будинку на підставі нотаріально посвідченого договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР набула прав в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Відповідно до положення\~статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та\~Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами статей 1216, 1218\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено статтею 1217 ЦК України. Статтею 1297\~ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст. 25,\~30,\~346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналізуючи дані норми закону, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] у передбачений законом спосіб набула права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] , проте за життя не встигла оформити та зареєструвати своє право власності, то після її смерті таке право перейшло до її спадкоємця за заповітом [PERSON] . За таких підстав, враховуючи, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після померлої [PERSON] , суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved