Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області і просить визнати за нею в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що будинковолодіння по [ADDRESS] є майном колгоспного двору. Право власності на вказаний житловий будинок було оформлено на ім`я голови колгоспного двору [PERSON] і 10 грудня 1990 року йому видано відповідне свідоцтво про право власності на житловий будинок. Станом на 15 квітня 1991 року членами цього колгоспного двору були [PERSON] - голова двору та його дружина [PERSON] - член двору, а тому спірне будинковолодіння було їх спільною сумісною власністю і кожен з них мав рівну частку у ньому - по 1/2 частині. За життя [PERSON] склав заповіт, згідно якого усе належне йому на день смерті майно заповів своїм дітям: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках кожному. [INFO] [PERSON] помер. Позивачка вказує, що вона прийняла спадщину після смерті [PERSON] у встановленому законом порядку. Інші спадкоємці за заповітом - [PERSON] та [PERSON] відмовились від прийняття спадщини після смерті батька та подали нотаріусу відповідні заяви про відмову від спадщини. Отже, вона є єдиною спадкоємицею майна [PERSON] . До складу спадщини після смерті [PERSON] увійшла 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , яку він набув за життя як член майна колгоспного двору. Інша 1/2 частина цього житлового будинку належала [PERSON] , яка [INFO] померла. При зверненні до нотаріуса з питань оформлення спадщини, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану частину нерухомого майно через те, що житловий будинок відноситься до суспільної групи «колгоспний двір», а свідоцтво про право власності на цей будинок видано лише на ім`я [PERSON] , який був не єдиним членом майна цього колгоспного двору. Оскільки вказані обставини є перешкодою в оформленні її прав на спадкове майно, тому позивачка звернулась за захистом своїх прав до суду. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2025 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивачки [PERSON] - адвокат Мініх І.М. подала заяву про розгляд справи у її відсутності та у відсутності позивачки, яка підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить позов задовольнити. Відповідач - Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області, яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності свого представника, проти задоволення позову не заперечує. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] , побудований у 1962 році та відноситься до суспільної групи - колгоспний двір. 10 грудня 1990 року виконавчим комітетом Старокостянтинівської районної ради народних депутатів на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] , та зазначено, що він належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Цього ж дня право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок зареєстровано у Старокостянтинівському БТІ в реєстровій книзі №1 під реєстровим №58. Згідно виписки з погосподарської книги №2 за 1991-1995 роки с. Малі Мацевичі, наданої Великомацевицьким старостинським округом Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області №15-10/74 від 09 вересня 2024 року, житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ), відноситься до суспільної групи - колгоспний двір. Станом на 15 квітня 1991 року головою цього колгоспного двору був [PERSON] , а членом колгоспного двору являлась його дружина [PERSON] . Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Правовідносини щодо будівництва житлових будинків і набуття прав на них до 15 квітня 1991 року регламентувалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст.86 ЦК УРСР 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до положень ч.1 ст.120 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до роз`яснень, даних в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про власність», застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, зокрема: - право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; - розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; - згідно зі ст.4 Постанови ВРУ «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. Оскільки житловий будинок [ADDRESS] належить до суспільної групи - колгоспний двір і станом на 15 квітня 1991 року членами цього колгоспного двору були [PERSON] та [PERSON] , тому спірний будинок є спільною сумісною власністю усіх його членів, кожен з яких має рівну частку у цьому будинку - по 1/2 частині (1 : 2=1/2). Отже, частка [PERSON] у спірному будинковолодінні становила 1/2 частину. Інша 1/2 частина будинковолодіння належала [PERSON] як члену майна колгоспного двору. Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до роз`яснень, даних в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З огляду на вищезазначені нормативні положення, норми ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року, а якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ч.1 ст.534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (ч.1 ст.529 ЦК УРСР в редакції 1963 року). Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно ст. 525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця. За змістом частин першої та другої статті 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 та 2 ст.553 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Частиною 1 та 2 статті 554 ЦК УРСР 1963 року визначено, що в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який для позивачки [PERSON] був батьком. За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 02 червня 1999 року державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Голуб О.Є., зареєстрований в реєстрі за №1-813, згідно якого усе належне йому на день смерті майно він заповів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках кожному. Згідно довідки виконавчого комітету Великомацевицької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області №130 від 01 лютого 2008 року після смерті [PERSON] в управління і розпорядження спадковим майном з 22 березня 2003 року вступила спадкоємиця за заповітом [PERSON] 27 червня 2007 року за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №412/2007 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Дружина спадкодавця [PERSON] , його діти [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] ні по закону, ні по заповіту не прийняли, подавши відповідні заяви нотаріусу, у яких підтвердили, що спадщину після смерті [PERSON] вони не приймали і приймати не будуть. Отже, [PERSON] є єдиною спадкоємицею до майна померлого [INFO] [PERSON] як по заповіту, так і по закону, оскільки є його донькою, та прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Оскільки відповідно до умов заповіту [PERSON] заповів усе своє майно [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках кожному, тому частка кожного із спадкоємців по заповіту становить 1/3 частину (1 : 3 = 1/3). З усіх спадкоємців по заповіту спадщину прийняла лише [PERSON] , а тому вона набула права на спадкування за заповітом на 1/3 частину спадкового майна. Інші спадкоємці за заповітом [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] ні за заповітом, а ні за законом не прийняли, тому в силу ч.1 ст.554 ЦК УРСР в редакції 1963 року належні їм частки у спадщині - 2/3 частини (1/3 + 1/3 = 2/3) переходять до єдиного спадкоємця за законом, який прийняв спадщину - [PERSON] . Таким чином, [PERSON] є єдиним спадкоємцем до майна померлого [INFO] [PERSON] , зокрема, на 1/3 частину - по заповіту, на 2/3 частини - по закону. 15 вересня 2008 року [PERSON] оформила частину спадкових прав, отримавши свідоцтва про право на спадщину за заповітом (на 1/3 частину) та за законом (на 2/3 частини) на належні [PERSON] грошові вклади та земельну ділянку. До складу спадщини після смерті [PERSON] увійшла також 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по [ADDRESS] , яку він набув як член майна колгоспного двору. 20 грудня 2024 року державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Заворотною Т.В. відмовлено [PERSON] в оформленні 1/3 частки спадкових прав за заповітом та 2/3 частки спадкових прав за законом на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами через те, що зі змісту свідоцтва про право власності вбачається, що житловий будинок є майном колгоспного двору, яке належить усім членам колгоспного двору, а не лише [PERSON] , який був головою цього двору. Відповідно до роз`яснень, даних в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Досліджені судом докази свідчать про те, що будинковолодіння, розташоване по [ADDRESS] було побудовано у 1962 році, відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», членами якого станом на 15 квітня 1991 року були [PERSON] та [PERSON] , а тому суд вважає за можливе визнати за позивачкою, яка є єдиною спадкоємицею майна померлого [INFO] [PERSON] в порядку спадкування (1/3 частка по заповіту + 2/3 частки по закону) право власності на 1/2 частину зазначеного домоволодіння, яке увійшло до складу спадщини після смерті [PERSON] . Оскільки відповідачем у даній справі є орган місцевого самоврядування, тому судові витрати слід віднести на рахунок позивачки.

Outcome: approved