Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

Позивач у січні 2024 року звернулася з позовом до [PERSON] , Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради, [INFO] , Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту, що [PERSON] , 1993 р.н. є батьком [PERSON] , [INFO] , внесення відомостей в актовий запис від 30.07.2020р. №1570 про народження [PERSON] , [INFO] в якому зазначити відомості про батька дитини [PERSON] [INFO] .. Позов обґрунтовано тим, що з 2013 по 2016 рік позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] , в шлюбі народився син [PERSON] , 2013 р.н. Після розірвання шлюбу, у 2018 році колишнє подружжя примирилося і почали проживати однією сім`єю, від стосунків народився син [PERSON] [INFO] , відомості про батька записано за ч.1 ст.135 СК України (зі слів матері). [PERSON] за життя завжди визнавав себе батьком, бажав подати заяву про визнання батьківства до органу РАЦСу, однак на той час він загубив свій паспорт. Факт батьківства підтверджується тим, що саме [PERSON] забирав позивача з дитиною з роддому, піклувався під час вагітності, разом хрестили дитину, разом проживали та вели спільне господарство, дитина називала його батьком, а відповідач1, яка є мамою [PERSON] визнає дитину [PERSON] своїм онуком. Восени 2020р. [PERSON] уклав контракт на проходження військової служби, а після початку війни брав участь у бойових діях та загинув при виконанні бойових завдань [INFO] у Запорізькій області. Позивач має намір оформити пенсію по втраті годувальника інші пільги та отримати гарантії як члени сім`ї загиблого, у зв`язку з цим необхідне підтвердження батьківства. 12.02.2024р. відповідач2 подав письмові пояснення. 19.02.2024р. надійшов відзив на позов від відповідача1, в якому зазначено, що [PERSON] вигнала сина [PERSON] після смерті її батька ще [INFO] з місця спільного проживання, де жило подружжя разом (у будинку позивача), і з того часу він поселився у матері. Потім 17.03.2016р. було розірвано шлюб між позивачем та її сином і в рішенні суду зазначено, що з квітня 2015 року подружжя не проживає разом. [PERSON] у 2014 році був підписав контракт терміном на 3 роки на службу в ЗСУ, яку проходив до 2017 року, під час служби періодично проживав у мами. У 2018-2019 році якийсь період дійсно позивач проживала з сином на орендованих квартирах (під час спільного проживання син брав кредити для сім`ї, які погашала мати), а у 2020 році вони знову розійшлися і проживали окремо. На час народження дитини [PERSON] проживав у матері, де й зареєстрований з 2009 року. З листопада 2020р. син знову підписав контракт, в короткочасні відпустки приїжджав і проживав теж у матері. Ввостаннє у відпустці був у березні 2023р. жив у матері, а в день відвідував дітей. Тому, доводи позивача, що [PERSON] проживав з нею як одна сім`я з 2019 року до дня загибелі [INFO] , вели разом спільне господарство не відповідають дійсності, а тим паче засвідчення такого Актом обстеження житлово-побутових умов, наданого позивачем до матеріалів справи. Позивач отримувала кошти від держави як одинока мати, аліменти з колишнього чоловіка не стягувала, так як він добровільно давав на утримання дітей. 22.02.2024р. позивач збільшила позовні вимоги та просила про встановлення факту, що [PERSON] та [PERSON] , який загинув [INFO] в зоні ведення бойових дій, проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період з січня 2018р. по 30.12.2023р. 18.03.2024р. відповідач1 доповнила пояснення до відзиву. 22.04.2024р. відповідач5 подав письмові пояснення, зазначивши що обґрунтування позовної заяви є недостатніми, належних доказів для визнання загиблого батьком дитини не надано. Ухвалою суду від 22.04.2024р. закрито підготовче провадження у даній справі. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали даний позов зі збільшенними вимогами. Відповідач1 [PERSON] та її представник вимоги позову визнали частково, підтвердили що за життя [PERSON] , він визнавав дитину [PERSON] \~ [INFO] як свою рідну, а тому щодо визнання батьківства не заперечили, просили у задоволенні решта позовних вимог відмовити за недоведеністю. Представник відповідача2 ГУ ПФУ в області подав 12.02.2024р. письмове пояснення та\~ заяву про розгляд справи без участі\~ представника, в судові засідання не з`являвся. Представник відповідача3 [PERSON] поклалась на розсуд суду при вирішення даного спору та підтвердила, що позивач отримувала допомогу як одинока мати (до досягнення 3-х річного віку). Відповідач4 в судові засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, відзив на позов не подавав. Представник відповідача5 в режимі відеоконференцзв`язку вимоги позову заперечила, вважає недоведеними вимоги. Третя особа подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 21.06.2013 позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] , до укладення шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] , відомості про батька дитини записано в т.ч. за заявою батька про визнання батьківства (а.с.23-26 т.1). Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 17.03.2016р., яке набрало законної сили 21.05.2016р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.22,97 т.1). В рішенні суду зазначено, що починаючи з квітня 2015 року зі слів позивача [PERSON] подружжя разом не проживає. Відповідач [PERSON] вимоги про розірвання шлюбу визнав. Як доводила позивач та її представник, після розірвання шлюбу у 2018 році колишнє подружжя примирилося і почали проживати однією сім`єю, трохи на зйомних квартирах, трохи у позивача. Від стосунків народився у них син [PERSON] [INFO] ,\~ однак через те, що батько дитини [PERSON] загубив на той час свій паспорт, а в застосунку «дія» не підтягувало його дані паспорта і через даний застосунок РАЦС відмовився засвідчувати дані особи, відомості про батька було записано в органах РАЦСу за ч.1 ст.135 СК України (зі слів матері [PERSON] ) (а.с.14-15зв т.1), однак [PERSON] за життя завжди визнавав себе батьком сина [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер в Запорізькій області (а.с.18,27-28 т.1). Факт батьківства сторона позивача підтверджувала тим, що [PERSON] піклувався під час вагітності [PERSON] , саме [PERSON] забирав позивача з дитиною з роддому, разом хрестили дитину (з видачею свідоцтва таїнств хрещення, де батьком записаний [PERSON] - а.с.30 т.1), що посвідчується фото світлинами (а.с.32-33т.1),\~ разом проживали у період з січня 2018 року по [INFO] (день смерті [PERSON] ) про що свідчать також світлини (а.с.34-35 т.1), вели разом спільне господарство весь цей період, дитина [PERSON] називав його батьком, а відповідач1, яка є мамою [PERSON] визнає дитину [PERSON] своїм онуком. Так, стороною позивача надано витяг з застосунку «дія» щодо даних [PERSON] , 1993 р.н., за якими паспорт йому було видано 27.06.2017р., з відміткою про оновлення даних у даному застосунку 14.08.2022р. (а.с.16 т.1). Про втрату паспорта зазначив і сам [PERSON] у картці військовослужбовця заповненій в період не швидше кінця травня 2023 року (а.с.180 т.1), однак коли саме такий був втрачений\~ встановити суду не вдалося.\~ Звідси, доводи сторони позивача про те, що заяву до органу ДРАЦСу\~ про визнання його батьком дитини і як наслідок із занесенням належних даних до реєстраційних записів, [PERSON] за життя не міг подати через відсутність паспорта, підтверджуються на підставі наявних доказів. За вимогами ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається в т.ч. за рішенням суду. Частинами 1 ст.126 Сімейного кодексу України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Вона може бути подана як до, так і після народження дитини до органу держреєстрації актів цивільного стану. Згідно з частиною 1 та 2 ст.128 цього ж кодексу за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст.126 СКУ, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Доказами батьківства також можуть бути фото, електронні повідомлення. Якщо батько надавав матеріальну допомогу, відвідував\~ спільно лікаря під час вагітності, був присутній на пологах\~ або будь-яким іншим способом піклувався до чи після народження дитини, а основним доказом в таких спорах залишається експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза. Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами для підтвердження чи спростування факту оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, N 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07.05.2009). Предметом доказування у справах про визнання батьківства або про встановлення факту батьківства є встановлення походження дитини від певної особи. Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, про що наголошує і ВС, наприклад постанова Верховного Суду від 18 червня 2024 року у справі № 759/19076/22 Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. Та обставина, що питання визнання батьківства за рішенням суду відповідно до статей 128, 129 СК України не вирішувалось за життя такої особи, не є перешкодою для застосування статті 130 СК України. Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану. Дитина має право знати своїх батьків (частина перша статті 7 Конвенції про права дитини). Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу, зокрема матір`ю дитини. Провадження стосовно встановлення батьківства або його оспорювання стосується «приватного життя» за статтею 8 Конвенції захист прав людини і основоположних свобод, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності. Разом з тим, з врахуванням що батько дитини помер, стороною позивача до матеріалів справи подано висновок молекулярно-генетичної експертизи спорідненості двох дітей за чоловічою лінією від батька до сина (а.с.152-159 т.2), за результатами якої [PERSON] , 2013 р.н. та [PERSON] , [INFO] є біологічним братом за батьківською лінією на 99.97%. Отже, вимога позову про встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] є батьком [PERSON] , [INFO] , як наслідок внесення змін в актовий запис від 30.07.2020р. №1570 Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про народження [PERSON] , [INFO] в якому слід зазначити відомості про батька дитини [PERSON] [INFO] , є доведеною перед судом та визнається і відповідачем. Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлено таке. Згідно посвідчення виданого 28.09.2016р. [PERSON] був учасником бойових дій (а.с.113 т.1), і як пояснили сторони він брав участь в АТО з 04.04.2014 року до 2017 року, що також посвідчується даними занесеними у наказ по військовій службі (а.с.128 т.1). З листопада 2020р. по день смерті [PERSON] \~ проходив військову службу у ЗСУ по контракту (а.с.110 т.1). Сторона позивача доводила те, що у період\~ з січня 2018р. (вже після розірвання шлюбу за рішенням суду 2016 року) вони повернулись до сімейних відносин, декілька місяців вона з колишнім чоловіком [PERSON] \~ знімали квартиру за однією адресою, потім десь в червні 2018р. пішли проживати до батьків позивача приблизно до грудня 2018р., потім знову знімали близько одного року іншу квартиру, пізніше у січні 2020р. [PERSON] у Києві був десь місяць і повернувся до позивача додому, де проживали разом до листопада 2020р., після чого пішов служити в ЗСУ. За час перебування [PERSON] на службі, то він приїжджав як до позивача у короткотривалі відпустки, разом проводили час, так і був у своєї мами (відповідача1), відносини підтримували гарні колишнє подружжя і бажали одружитися знову. Відповідач1 [PERSON] та її представник заперечили факт проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства у зазначений позивачем період, вказуючи на те, що дійсно приблизно 2018-2019 року вони ще проживали разом періодично, але з 2020 року цей факт не відповідає дійсності. Так, суду пояснили, що [PERSON] після одруження у 2013р. проживав з дружиною в її батьків, і за рік життя його вигнали звідти і викинули речі його за двері. З 2014 року [PERSON] уклав був контракт на службу і в серпні 2014року перевівся у Закарпатську область, потім\~ був на сході в АТО і повернувся в 2017 році до мами, де й проживав за адресою своєї реєстрації до 2020 року. Відвідував дітей і тоді коли приїжджав у відпустку зі служби (двічі на рік), і коли працював у м.Івано-Франківську (з 2017 по 2020 рік) Дійсно можливо\~ якийсь період у 2018році колишнє подружжя дійсно зійшлись на спільне проживання, [PERSON] зняв квартиру, але не довго жили і вкотре розійшлись, вдруге зійшлись на незначний період у 2019 році і знову розійшлись. Часто брав син кредити і мама змушена була віддавати (а.с.183-186 т.1). Щодо відносин з позивачем, то не мав син добрих відносин з колишньою дружиною, часто сварилися. Інколи приїжджав у відпустку і просив не казати [PERSON] , що він є, зокрема 25.02.2023р. до 09.03.2023р. приїжджав додому і поїхав на декілька днів у м.Чернівці, в нього там знайома була. Не заперечує факту, що [PERSON] відвідував дітей та колишню дружину, спілкувався з ними, допомагав дітям, навіть 08.03.2024р. позивач ночувала вдома у них, бо посварилась з батьком своїм, але категорично заперечує проживання однією сім`єю у весь період, вказаний позивачем у позовних вимогах. Як вбачається з банківського рахунку позивача [PERSON] , з серпня 2020 року по грудень 2023р. [PERSON] перераховував кошти у загальній сумі понад 290 тисяч гривень у період з літа 2020 року по грудень 2023р. (а.с.31 т.1). Даним доказом сторона позивача стверджувала про те, що сторони мали спільний бюджет, а не тільки утримання дітей зі сторони батька, вони спільно планували покупки, а у жовтні 2023 року [PERSON] \~ перерахував гроші у сумі 120 000грн. на придбання дружиною автомобіля, що нею і було зроблено та придбано такий у листопаді 2023р. (а.с.139 т.2). Однак, заперечуючи призначення даних коштів як для спільних коштів сім`ї, відповідач1 та її адвокат зазначили, що такі кошти спрямовувались [PERSON] саме не на утримання сім`ї, а виключно на утримання дітей. З такими доводами сторони відповідача суд в повній мірі не може погодитися, оскільки інші докази зібрані у даній справі в сукупності доводять все ж таки наявність відносин між позивачем та [PERSON] як однієї сім`ї і такий висновок ґрунтується на наступному. Дійсно, як вірно зазначав представник відповідача слід критично оцінити наданий позивачем Акт обстеження житлово-побутових умов, складений головою ОСББ від 17.01.2024р., в присутності двох сусідів, про те, що з осені 2019р. до дня загибелі [INFO] [PERSON] фактично проживав з [PERSON] та їхніми дітьми без реєстрації у квартирі за адресою по [ADDRESS] (яка належить батькам [PERSON] ) без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, виховували дітей і утримували сім`ю (а.с.38 т.1), оскільки [PERSON] з листопада 2020р. по день смерті проходив військову службу у ЗСУ та міг бувати тільки двічі на рік у вказаному житлі, де проживає позивач, і то на незначний період, про що дані Акту такого не містять. За довідкою виданою КП Управляюча компанія «Комфортний дім» від 11.03.2024р. виданої на ім`я відповідача1 [PERSON] , її син [PERSON] був зареєстрований та проживав до дня смерті за адресою [ADDRESS] , де зареєстрована також та проживає його мати (а.с.111-111зв. т.1). Про його адресу реєстрації за адресою [ADDRESS] підтверджується і відомостями Управління реєстраційних процедур станом на 23.10.2019р. (а.с.181-182 т.1). Хоча дана довідка аналогічно не може підтвердити факт проживання у період з листопада 2020р. по день смерті проходив військову службу у ЗСУ та міг бувати тільки двічі на рік у вказаному житлі. Також не є належним доказом на спростування позовних вимог подана [PERSON] довіреність видана [PERSON] у липні 2016 року з дією такої до грудня 2016р., так як цей період не є предметом доказування у даній справі. Суду надано адвокатом позивача на підтвердження факту проживання Євгена копію Автобіографії написаної власноручно [PERSON] про те, що прописаний за однією адресою [ADDRESS] , а проживав за адресою по [ADDRESS] (а.с.129 т.1), однак аналогічно така автобіографія складалася [PERSON] під час шлюбу і датована 09.02.2014р., тому даний доказ теж не може підтвердити чи спростувати позовні вимоги, які стосуються періоду після розірвання шлюбу у 2016 році, а саме з 2018 року по день смерті. Як вже зазначено вище, 26.11.2020р. [PERSON] уклав контракт на проходження військової служби, терміном на три роки, тобто до 26.11.2023р.. Служба [PERSON] відбувалась у різних областях, що підтверджують сторони, відпустка під час служби призначалась йому двічі на рік (до 2-х тижнів). За карткою соціально-демографічних даних службовця [PERSON] (станом на травень 2023р.) у графі близькі родичі [PERSON] зазначив: маму [PERSON] (відповідача1), свого брата, двох дітей [PERSON] 2013р.н. та [PERSON] 2020 р.н., а в дужках їх маму [PERSON] , а також адресу місця проживання - [ADDRESS] (а.с.180-182 т.1, а.с.14-16 т.2). Відповідно до наказу командира в/ч [NUMBER] від 11.03.2024р. були внесені зміни до наказу від 31.12.2023р. про сержанта [PERSON] , де членами сім`ї вказано дружину та двох дітей (а.с.130, 128, 146 т.1), оскільки попередньо був зазначений тільки один син. [PERSON] та [PERSON] в інших шлюбних відносинах спірного періоду не перебували (а.с.122-124 т.1). Свідки як зі сторони позивача ( [PERSON] який був заявлений як стороною позивача так і відповідача (друг [PERSON] та хресний батько дитини [PERSON] ), [PERSON] (подруга позивача і хресна мама [PERSON] ), так і зі сторони відповідача ( [PERSON] (подруга і сусідка відповідача1), [PERSON] (сусідка відповідача1), [PERSON] (друг [PERSON] ), [PERSON] (сусідка відповідача1)) свідчили про різне їхнє бачення стосовно відносин як однієї сім`ї позивача [PERSON] з [PERSON] . При чому свідки всі підтвердили періодичне проживання їх разом після розірвання шлюбу. Разом з тим, з долученої по мобільному зв`язку (менеджер) переписки між позивачем та [PERSON] (а.с.121-138 т.2), а також з оцінки всіх отриманих свідчень, пояснень та доказів, суд прийшов до ствердного переконання про підтримання відносин колишнім подружжям як однієї сім`ї, в т.ч. у жовтні 2023р. подану пропозицію [PERSON] до [PERSON] одружитись знову. Свідоцтва про поховання видано на ім`я позивача [PERSON] (а.с.29 т.1). Щодо того, що позивач дійсно отримувала у держави соціальну допомогу як мати-одиночка у період з дня народження сина [PERSON] , [INFO] , з грудня 2020р. по червень 2023р. (до досягнення дитиною 3-х річного віку), то позивач зазначила, що оскільки вона не перебувала у шлюбі вона використала право звернення із відповідною заявою, окрім того на час звернення [PERSON] перебував вже на службі ЗСУ (Закарпатська область). При цьому, зловживання чи не зловживанням права на отримання допомоги не є підтвердженням чи спростуванням наявності чи відсутності відносин між колишнім подружжям. Стосовно долученого представником відповідача1 вироку Заводського районного суду м.Запоріжжя від 22.05.2024р. (стосовно смерті [PERSON] ), яким підтверджено при розгляді цивільного позову у кримінальному провадженні, в т.ч. поданого [PERSON] до винної у смерті [PERSON] особи, то доводи сторони відповідача1, що судом вже зроблено висновок у судовому рішення про відсутність фактичних шлюбних відносин між померлим та його колишньою дружиною, то такі не можуть братися до уваги. Так як по перше на час подання позову колишня дружина не мала ні свідоцтва про шлюб, ні судового рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю з колишнім чоловіком, по друге за ч.6,7 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду, по третє вона вправі була звертатися у інтересах дитини (дітей), а не власних інтересах, щоб б могло бути враховано судом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. \~ Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України). Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю сторін. Одним із способів захисту сімейних прав є встановлення правовідношення (частина друга статті 18 СК України). Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства тощо. Вирішуючи даний спір, суд виходив з того, що позивачкою надано достатньо доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу із\~ [PERSON] з 2018 року до дня його смерті, народження сина у 2020 році з врахуванням і того, що з листопада 2020 року перебуваючи на військовій службі він підтримував відносини, хоча фізично проживати не мав можливості з позивачем та дітьми. Основною умовою для визнання факту спільного проживання є не тільки сам факт такого проживання, а й наявність спільного бюджету, вирішення питань, купівлі майна для сімї чи в інтересах сімї, спільні витрати на утримання певних видатків житла, ремонт його, витрати пов`язані з його використанням, спільний побут,\~ тощо. З огляду на вищевикладене, суд вважає підставними заявлені позовні вимоги в цілому. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позовні витрати позивач залишила за собою.

Outcome: approved