Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 05 травня 2017 року Позивач з Відповідачем зареєстрував шлюб. За час спільного проживання у сторін народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з березня 2022 року по даний час із відповідачем спільно не проживають, сімейних відносин не підтримують, ведення спільного господарства не здійснюють. За вказаних обставин подальше спільне життя та збереження сім`ї є недоцільним, а формальне провадження сторін у шлюбі виключно у юридичній площині не відповідає призначенню інституту шлюбу. Посилаючись на викладені обставини, Позивач просить суд розірвати шлюб з Відповідачем. Постановою Чернівецького Апеляційного суду від 16 грудня 2024 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу передано для розгляду за підсудністю до Деснянського районного суду міста Києва. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року відкрито провадження у справі. 14.02.2025 року на адресу суду електронною поштою представником позивача, адвокатом Ноцьким О.В. подано заяву про можливість розгляду справи за відсутності позивача та її представника. Позов підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечували. 31.03.2025 року на адресу суду електронною поштою представником відповідача, адвокатом Шаповал О.В. подано заяву про надання строку для примирення сторін терміном на шість місяців з огляду на наступне. Відповідачем та [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає в Іспанії, тел. [NUMBER] , закордонний паспорт серії [NUMBER] )_ 05 травня 2017 року було укладено шлюб, про що у Печерському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було зроблено актовий запис № 1018 від цієї ж дати, на доказ чого надає копію відповідного свідоцтва про шлюб. Від цього шлюбу в сторін з [PERSON] наявна одна повнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , і двоє неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , про що свідчать копії свідоцтв про народження неповнолітніх дітей. Старшу дочку дружини [PERSON] від першого шлюбу він вдочирив у 2017 році, виховує її як рідний батько, має тісний батьківський зв`язок з дитиною. З серпня 2022 року по даний час вони з дружиною вже не проживають однією сім`єю. Дружина з дітьми виїхала в Іспанію, проживає і зареєстрована в м. Барселона. Дітей від нього приховує. На початку виїзду дітей і дружини він повністю облаштував їх життя, зняв житло їм, віддав всі кошти. Як виявилось пізніше. Його дружина має інше особисте життя, що було для нього зрадою. Спір про участь у батьківському вихованні наявний і буде вирішено в судовому порядку в іншому проваджені. Спір про поділ спільного майна подружжя і боргів подружжя наявний і буде вирішено в судовому порядку, адже тривалий час дружина приховувала факт іншого чоловіка в своєму житті від нього і користувалась його допомогою, а він піклувався про неї та вів з нею спільний побут з усіх питань. Хоча Дружина не розуміє сутності проблем, які виникають в їх сім`ї, і не навчена піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги як передбачено вимогами ст. 55 Сімейного кодексу України. Він її любить і приймає такою яка вона є. Хоча Дружина його зрадила. Він готовий пробачити дружину і прийняти її зради, заради дітей зберегти шлюб. Він не має наміру перешкоджати дружині в здійсненні її прав та обов`язків щодо їх дітей. Але заперечую проти визначення місця проживання дітей з нею. Це має бути предметом окремого позову, якщо спір між ними не буде вирішено в позасудовому порядку. Позивача та її представник в судове засідання не з`явилась. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі в підготовчому засіданні, у зв`язку з існуванням визначених ч.3 ст.200 ЦПК України умов, та задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у відповідності до свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05 травня 2017 року, місце реєстрації - Печерський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». За час спільного проживання у сторін народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, надання строку для примирення подружжя є лише правом суду, а не його обов`язком. Наявність наміру для примирення лише в одного подружжя без згоди на це іншого подружжя не є правовою підставою для надання строку для примирення. При цьому надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом. Тому, суд не вбачає підстав для надання подружжю строку для примирення з огляду на категоричне заперечення щодо примирення зі сторони позивача. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що надання подружжю строку для примирення, всупереч бажанню позивача, буде суперечити закону та моральним засадам суспільства, оскільки суд не може примушувати одного з подружжя вчиняти дії, направлені на примирення з іншим, тому суд не має підстав для застосування ст. 111 СК України та надання сторонам строку для примирення. Право звернення з позовом про розірвання шлюбу є беззаперечним (ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України), а примушування до збереження шлюбу є неприпустимим (ст. 51 Конституції України). За таких обставин, предметом доказування у справах про розірвання шлюбу (за умови, що один із подружжя заперечує проти позову) є виключно: 1) факт укладення шлюбу, 2) факт відсутності згоди на розлучення; 3) неможливість подальшого спільного життя і 4) неможливість збереження шлюбу без одночасного порушення інтересів одного з подружжя чи дітей. Спільне життя з відповідачем на теперішній час припинено, сторони не ведуть спільного господарства, мешкають окремо, на сьогодні шлюб існує лише формально. ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, яка надає кожному з членів подружжя право розірвати шлюб незалежно від вирішення питання про поділ майна, визначення місця проживання дітей, розподіл спільного майна та інших питань. Зміст зазначеної норми гарантує право розірвати шлюб і позбавляє учасників подружжя самостійно визначати зміст, об`єм цього права та його наявність взагалі. Більш того ,ч.4ст. 56СК України підкреслює, що примушування учасника подружжя до збереження шлюбу є порушенням права на свободу і особисту недоторканість,що може мати наслідки, встановлені законом. Ч.3 і ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України є імперативною нормою, яка має застосовуватись до усіх без виключення суб`єктів-учасників шлюбних відносин, адже протилежне призведе до дискримінації - порушить право на свободу і особисту недоторканість того з подружжя, хто попередньо не вирішив можливі спірні питання, що виникли за час шлюбу. Зазначене підтверджується і змістом ст. 112 Сімейного кодексу України, за якою суд, постановляючи рішення про розірвання шлюбу, лише бере до уваги наявність малолітньої дитини, проте не розглядає право звернення з відповідним позовом в залежності від самого факту наявності дитини, вирішеності чи невирішеності питань про місце проживання, поділ спільного майна, тощо. Таким чином, право учасника подружжя розірвати шлюб, а також можливість звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу (ст. 110 СК України) є окремими відправними нормами сімейного законодавства України, що мають вищу форму абстрагування та містять відправні начала, основи правового регулювання учасників шлюбних відносин при розірванні шлюбу, а тому, за своєю правовою природою, є абсолютними імперативними нормами. Стаття 51Конституції України передбачає, що шлюб грунтується на вільній згоді чоловіка і жінки (абсолютна імперативна норма). У разі відсутності вільної згоди продовжувати шлюб настають наслідки у виді реалізації права на його розірвання у порядку, встановленому Законом (ч. 3 ст. 56, ч.1 ст. 110 СК України), а саме: кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до положень ст. 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Одночасно згідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що шлюб фактично припинився, шлюбні відносини не підтримуються та спільне господарство не ведеться, позивач категорично заперечує проти подальшого перебування в шлюбі з відповідачем. Враховуючи викладене, суд вважає, що сім`я сторін розпалася, примирення на теперішній час неможливе, а тому шлюб підлягає розірванню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved