Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] за представництва адвоката Івріної І.Л. через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» пред`явила через суд зазначений позов на предмет відшкодування моральної шкоди, завданої їй незаконним звільненням наказом № 373 від 22 листопада 2022 року, обставини чого беззастережно встановлені постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2024 року, якою визнано незаконним та скасовано наказ № 373 від 22 листопада 2022 року про звільнення її з посади сторожа складу № 1052 КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» у зв`язку з виявленою невідповідністю обійманій посаді за станом здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України; поновлено на роботі на посаді сторожа складу 1052 з 23 листопада 2022 року; стягнуто з КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2022 року по 25 вересня 2024 року в загальній сумі 227\~517,00 грн. з відрахуванням з даної суми податків та інших обов`язкових платежів. Тобто, відповідач незаконно її звільнив, позбавивши конституційного права на працю, позбавивши єдиного заробітку та можливості забезпечення гідного людини існування, через що позивач опинилася на межі виживання, не маючи засобів до існування, що спричинило суттєвий стрес, розпач та душевні страждання у зв`язку з принизливим ставленням адміністрації закладу після багаторічної бездоганної праці, що вплинуло на загальний стан здоров`я, змусило докладати значних додаткових зусиль до тривалого захисту своїх прав, до організації свого життя, тому позивач просила суд стягнути на свою користь з відповідача моральну шкоду в сумі 125\~000,00 грн. та покласти на відповідача судові витрати. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 03 січня 2025 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. 13 січня 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якій позов не визнав повністю, навівши на спростування доводів позивача аргументи того, що тривалість розгляду цивільної справи про поновлення на роботі відбулась не з вини відповідача, а належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди, що виразилась у погіршені стану здоров`я, психічних переживаннях, оскільки відсутні будь-які медичні висновки, довідки, платіжні документи на придбання ліків чи лікування, що було б пов`язано саме з незаконним звільненням. Крім того, при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд зробив помилкові розрахунки (включивши до розміру середньоденного заробітку лікарняні, а також не вказавши про нарахування ЄСВ у 22%) у зв`язку з чим фактично стягнуто на близько 70\~000,00 грн. більше ніж дійсно складає середній заробіток за час вимушеного прогулу, тому відповідач вважає достатнім для компенсації усіх втрат стягнуту апеляційним судом суму у 227517,00 грн. Також відповідач вказував на відсутність будь-якого обґрунтованого розрахунку заявленої суми моральної шкоди у 125\~000,00 грн., через що вважав такий розмір безпідставним і наполягав на відмові у позові повністю. 20 січня 2025 року представник позивача подала відповідь на відзив на позовну заяву, в якому на спростування аргументів відповідача навела доводи безумовного обов`язку відшкодування особою моральної шкоди, завданої протиправними діями, зокрема, звільненням, а також доводи безпідставності сумнівів у правильності остаточного рішення Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2024 року. Стосовно заявленої суми моральної шкоди представник позивача вказувала на те, що чинним законодавством не визначені методика розрахунку і розміри моральної шкоди, тому позивач самостійно оцінює завдану їй моральну шкоду у сумі, що компенсує її моральні страждання від незаконних дій відповідача, тому просила позов задовольнити повністю. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю, наполягаючи на його задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Додатково пояснила, що сам по собі встановлений судовим рішенням факт незаконного звільнення свідчить про порушення відповідачем конституційного права на працю позивачки та на її оплату, обставини чого свідчать про заподіяння моральної шкоди, що виразилася у неможливості забезпечувати себе та сім`ю, істотно вплинуло на погіршення стану здоров`я. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала повністю, наполягаючи на відмові у позові з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснила, що рішення апеляційного суду виконано повністю і вчасно, проте позивачка після поновлення на роботі одразу подала заяву про звільнення за власним бажанням, що свідчить про її небажання працювати, а усвідомлення нею, що апеляційний суд стягнув суму, на майже 70\~000,00 грн. більше ніж фактично слідує із розрахунків, через помилку в розрахунках, свідчить, що цей позов про стягнення ще і моральної шкоди спрямований на безпідставне збагачення за рахунок такого відшкодування, тому в задоволенні позову просила відмовити. Дослідивши зібрані докази, суд дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з частковим задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. 04 січня 2023 року [PERSON] звернулася через Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області з позовом до КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Ухвалою Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року позовну заяву передано за підсудністю до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області . Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного сулу Дніпропетровської області від 14 березня 2023 року відкрито провадження за позовом [PERSON] за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Рішенням Вищої ради правосуддя № 527/0/15-23 від 25 травня 2023 року суддю [PERSON] звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Рунчевої О.В. від 12 січня 2024 року цивільну справу за позовом [PERSON] прийнято до свого провадження з продовженням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2024 року витребувано цивільну справу та ухвалою апеляційного суду від 08 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2024 року скасовано; позов [PERSON] задоволений; визнано незаконним та скасовано наказ № 373 від 22 листопада 2022 року про звільнення [PERSON] сторожа складу « 1052 КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» у зв`язку з виявленою невідповідністю обійманій посаді за станом здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України; поновлено [PERSON] на роботі на посаді сторожа складу № 1052 КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» з 23 листопада 2022 року; стягнуто з КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2022 року по 25 вересня 2024 року в загальній сумі 227\~517,00 грн. з відрахуванням з даної суми податків та інших обов`язкових платежів; стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 2481,00 грн. Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» у зв`язку з малозначністю справи. 14 грудня 2024 року Управлінням Державної казначейської служби України у Центральному районі м. Дніпра здійснено безспірне списання коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2022 року по 25 вересня 2024 року в загальній сумі 227517,00 грн., у тому числі податок на доходи фізичних осіб у сумі 40953,06 грн., єдиний внесок на загальнообов`язкове соціальне страхування в сумі 50\~053,74 грн., військовий збір в сумі 11375,85 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2022 року по 25 вересня 2024 року у сумі 175188,09 грн. з боржника КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР» на користь [PERSON] згідно виконавчого листа Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 184/22/23 (а.с.34). Після виконання постанови апеляційного суду в частині поновлення на роботі позивач 04 жовтня 2024 року подала заяву про звільнення її з посади за власним бажанням та наказом № 240 від 04 жовтня 2024 року її звільнено за ст. 38 КЗпП України з нарахуванням компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 01 серпня 2022 року по 04 жовтня 2024 року (17 календарних днів, 12 календарних дні, 12 календарних дні, 4 календарних дні) (а.с.32). Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, оскільки у цивільній справі № 184/22/23 про поновлення на роботі брали участь ті самі сторони (позивач [PERSON] та відповідач КЗ «База спеціального медичного постачання» ДОР»), то вказане рішення є преюдиційним у цій справі. Так, у постанові Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2024 року встановлено, що обставини справи вказують на те, що у відношенні [PERSON] були відсутні належні та допустимі докази для того, щоб розпочинати процедуру звільнення по пункту 2 частини 2 статті 40 КЗпП України, з огляду на те, що оцінка дотримання вимог переведення на іншу роботу, отримання згоди профспілки на звільнення тощо не надається, так як це є похідними діями від того чи виявлено невідповідність працівника займаній посаді внаслідок стану здоров`я, тому [PERSON] підлягає поновленню на роботі. Згідно вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995, з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine). Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Суд, констатуючи наявність встановлено факту незаконного звільнення позивачки відповідачем, приймає до уваги, що тривалість порушення права позивача на працю з часу звільнення 23 листопада 2022 року і до поновлення за постановою апеляційного суду 04 жовтня 2024 року мала місце не виключно з безпосередньої вини відповідача, як на це посилається позивачка, оскільки жодних дій, спрямованих на затягування розгляду цивільної справи про поновлення на роботі не встановлено (цивільна справа не відкладалась через неявку представника відповідача, через клопотання останнього про відкладення розгляду або ненадання відповідачем доказів), а рішення суду про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виконане вчасно. Також суд приймає до уваги, що позивач, посилаючись на погіршення її самопочуття жодних доказів проходження лікування чи погіршення стану здоров`я, що перебувало б у причинно наслідковому зв`язку з її звільненням, і що впливало б на розмір такої моральної шкоди, суду не надала, оскільки сама пособі надана суду довідка № 112 від 21 лютого 2025 року про рішення лікарсько-консультативної комісії підтверджує встановлений діагноз, проте не підтверджує, що така хвороба будь-яким чином пов`язана із її незаконним звільненням 23 листопада 2023 року, а не виникла з інших підстав (через вік, наявні інвалідність ІІІ гр. з дитинства, відомості про що вказані у пенсійному посвідченні, виданому 15 травня 2024 року, тощо). Одночасно, суд відхиляє доводи представника відповідача про очевидну помилку апеляційного суду у розрахунку суми стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу через що відповідачем фактично виплачено на майже 70\~000,00 грн. більше, оскільки такі доводи фактично зводяться до незгоди з судовим рішенням апеляційної інстанції, що набуло статус остаточного, та такі доводи можуть бути лише предметом дослідження суду касаційної інстанції, і навіть, у разі дійсної переплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу така виплата має інші правові підстави та не може ототожнюватись із компенсацією моральної шкоди завданої працівнику незаконним звільненням. Натомість при оцінці розміру компенсації моральної шкоди суд враховує, що суть такого відшкодування полягає у можливості за рахунок таких коштів відновити своє морально-психологічне становище, проте у жодному разі не може мати на меті збагачення особи через її завищений розмір грошового виразу. За наведених обставин, встановивши наявність порушення конституційного права позивача на працю, заробітна плата від якої є основним джерелом існування для неї, суд, враховуючи положення ст.237-1 КЗпП України та беручи до уваги тривалість перебування у стані звільнення, дійшов висновку, що останнє безумовно спричиняло порушення нормальних життєвих зв`язків позивача через позбавлення її можливості утримувати себе за рахунок коштів заробітної плати та плановано забезпечувати себе харчуванням, одягом, утримувати помешкання, підтримання стану здоров`я, і, як наслідок, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі, спрямованих на відновлення поруеного права на працю, чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі співмірному до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, що за внутрішнім переконанням суду становитиме 4000,00 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору слід покласти на відповідача пропорційно здоволеним вимогам.

Outcome: partial