Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

17 лютого 2025 року неповнолітня [PERSON] через свого представника - адвоката Рабушка В.С. звернулася до суду з позовом до своїх батьків [PERSON] та [PERSON] про стягнення аліментів на своє утримання. Вимоги позивача представник обґрунтував тим, що шлюб між відповідачами був розірваний на підставі рішення суду від 05 липня 2022 року, і з того часу вони проживають окремо. У шлюбі у них [INFO] народилась дочка [PERSON] . На час позову їх чотирнадцятирічна дочка [PERSON] проживає окремо від обох батьків разом із бабусею, яка фактично забезпечує її утримання. Працездатні батьки не дійшли згоди, щодо утримання дочки, і не надають їй постійної фінансової підтримки в мінімальному обсязі передбаченому законодавством, що змушує її звернутися до суду за захистом своїх прав. У відповідача [PERSON] на утриманні інших осіб немає, він має постійну роботу, задовільний стан здоров`я, отримує стабільний дохід, а тому спроможний надавати матеріальну допомогу позивачу. Відповідач [PERSON] має на утриманні малолітню дитину, є працездатною, має задовільний стан здоров`я, а тому також спроможна надавати матеріальну допомогу позивачу. З підстав законодавчо визначеного обов`язку батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей, представник позивача просив стягнути окремо з батьків [PERSON] та [PERSON] на користь їх дочки [PERSON] аліменти в розмірі по частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 17 лютого 2025 року. Окремо просив стягнути з відповідачів витрати на оплату правової допомоги у розмірі 4000 грн. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 27 лютого 2025 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Надано відповідачам строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 13 березня 2025 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву згідно якого він позов в частині стягнення з нього аліментів заперечив. Зазначив, що дочка на даний час проживає окремо від нього реалізуючи своє законне право на вільний вибір місця проживання, і це не є доказом її неналежного утримання з його боку. У відзиві заперечив тези позову про його ухилення від утримання на належному рівні дочки, вказав, що навпаки витрачав значну частину власних доходів на навчання, лікування та утримання дочки. Покликався на ухвалу Володимир-Волинського міського суду від 23 грудня 2021 року у справі № 154/4833/21, в якій судом при розгляді заяви про скасування наказу про стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів було встановлено, що донька на протязі трьох останніх років проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] , де для дитини створені всі умови для повноцінного проживання та виховання. При цьому мати дитини [PERSON] фактично постійно перебуває за кордоном. Дані докази встановлені згідно письмових пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , а також акту обстеження умов проживання, складеного 05 липня 2022 року службою у справах дітей Володимир-Волинської районної державної адміністрації Волинської області. За доводами [PERSON] з моменту прийняття ухвали і до січня 2025 року донька [PERSON] проживала з ним постійно, і він одноосібно займався її вихованням та забезпечував усі потреби дитини. На даний час дочка проживає у бабусі (матері його колишньої дружини), а тому на його думку, відповідач [PERSON] також повинна нести обов`язки по утриманні дочки. У підтвердження своїх доводів просив дослідити виписки по рахунках його та дочки у АТ КБ «Приватбанк», за якими доводиться систематичне витрачання ним коштів за останній час на утримання дочки, шо в загальному розмірі становить 45 % від суми його доходів за 2023 рік. Вказав, що загалом по вищезазначених рахунках ним на забезпечення фінансових потреб його дочки у 2024 році було здійснено 101 трансакцію на загальну суму 127\~873 грн. (оплата послуг викладача корейської мови, поповнення мобільного телефону доньці, оплата послуг викладача співі, оплата послуг викладача гітари, оплата стоматологічних послуга встановлення брекетної системи, придбання лінз та крапель для лінз, придбання художньої літератури для доньки, оновлення гардеробу одягу, придбання меблів в дитячу кімнату доньки). Також зазначив, що за готівкові кошти у 2024 році провів капітальний ремонт і придбав нові меблі в дитячу кімнату Софії. У період початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, вивозив дочку за кордон, де фінансував також її проживання у Республіці Польща. В той же час, у відзиві відповідач звернув увагу на те, що [PERSON] з моменту прийняття судом ухвали від 23 грудня 2021 року і по даний час жодного разу не приїжджала з-за кордону до своєї доньки, практично не приймала участі в її вихованні та забезпеченні її потреб. Вважає, що оскільки [PERSON] не працює і знаходиться постійно за кордоном, фактичне стягнення з неї аліментів на утримання дочки відбуватись не буде, що на його думку є несправедливим, і не забезпечить рівного обов`язку батьків утримувати свою дочку. У зв`язку з цим, просив суд визначити розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача [PERSON] на утримання дитини в твердій грошовій сумі, а не у частці від всіх видів доходу. Він же, як батько, не відмовляється і надалі матеріально забезпечувати свою доньку, організовувати і сприяти її всебічному розвитку, а тому просив відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з нього аліментів. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, своєї участі не забезпечила, відзиву на позов, заяв чи клопотань до суду не подала, про причини неявки в суд не повідомила. За даних обставин розгляд справи відбувся з підстав, передбачених ч.1 ст.223 ЦПК України без участі відповідача [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача адвокат Рабушко В.С. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив з підстав, викладених у відзиві. Визнав факт, що з січня 2025 року дочка [PERSON] проживає окремо від нього разом із своєю бабусею по лінії матері. Суд заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Як передбачено ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На підставі ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно зі статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 179\~СК України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 47 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Частиною четвертою статті 152\~СК України визначено, що дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Особа, якій виповнилось 14 років, може сама звернутись до суду із заявою, зокрема про стягнення аліментів. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до положень ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст.\~183\~СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 07 липня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 липня 2022 року у справі №154/4252/21 було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 05 серпня 2022 року. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась дочка [PERSON] . На час звернення до суду (подання позовної заяви у даній справі) - 17 лютого 2025 року, [PERSON] виповнилось повних чотирнадцять років. Витягом про реєстрацію місця проживання № 2025/001617328 від 04 лютого 2025 року та довідкою про склад сім`ї № 364 від 04 лютого 2025 року стверджується, що неповнолітня [PERSON] на даний час зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із бабусею [PERSON] . За цими ж документами за цією адресою також зареєстроване місце проживання матері - відповідача [PERSON] , проте сторонами у справі не заперечується факт її постійного проживання протягом кількох років за кордоном. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Факт проживання відповідача [PERSON] за кордоном щонайменше з 2021 року також підтверджується у справі змістом ухвали Володимир-Волинського міського суду від 23 грудня 2021 року у справі № 154/4833/21. Отже, в сукупності із визнанням відповідачем [PERSON] факту проживання його дочки із бабусею з січня 2025 року, суд вважає встановленим, що чотирнадцятирічна позивач [PERSON] на час подання позову і ухвалення рішення у даній справі проживає окремо від своїх батьків. Згідно долученої позивачем до справи копії щорічної декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2023 рік, встановлено, що відповідач [PERSON] займає посаду першого заступника голови Володимирської районної державної адміністрації, має у власності житловий будинок, земельну ділянку, автомобіль, стабільний дохід від заробітної плати. Так, за 2023 рік [PERSON] задекларував 284\~509 грн. отриманої заробітної плати. Згідно долученої представником позивача довідки про зарахування грошових коштів на рахунок у АТ «Приватбанк» неповнолітньої [PERSON] за період з 01 січня 2024 до 01 січня 2025 року, відповідач [PERSON] переказав на рахунок своєї доньки [PERSON] кошти на загальну суму 8\~059 грн. Відповідно до виписки щодо витрат по рахунках відповідача [PERSON] у АТ «Приватбанк» за період з 01 січня по 31 грудня 2024 року, долучених до відзиву, вбачається, що на рахунок своєї дочки протягом 2024 року батько перерахував кошти на загальну суму 8\~694 грн. Окремо за вказаними виписками суд вважає доведеним факт систематичного поповнення батьком рахунку мобільного телефону дочки на суму 264 грн. щомісячно. Статтею 7 Закону України № 1928-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну дитину віком від 6 до 18 років в розрахунку на місяць у розмірі становив 3\~196 грн. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема щодо достатності доказів для вирішення справи, наданих до суду. На підставі ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач [PERSON] у справі заявляв про здійснення ним на користь утримання дочки у 2024 році 101 трансакції на загальну суму 127\~873 грн. (поповнення банківського рахунку, оплата послуг викладача корейської мови, поповнення мобільного телефону, оплата послуг викладача співів, оплата послуг викладача гітари, оплата стоматологічних послуга встановлення брекетної системи, придбання лінз та крапель для лінз, придбання художньої літератури для доньки, оновлення гардеробу одягу, придбання меблів в дитячу кімнату доньки). Також зазначив про здійснення за готівку капітального ремонту і придбання нових меблів у дитячу кімнату дочки [PERSON] на суму близько 100\~000 - 150\~000 грн. Проте суду не було надано жодного належного доказу у підтвердження даних витрат (договори про навчання дитини, документів щодо оплати послуг вчителів, викладачів, актів приймання виконаних робіт, квитанцій за надання послуг чи придбання товарів, будь-яких інших підтверджуючих документів про лікування дитини, придбання медикаментів, медичних препаратів, несення витрат на лікування, тощо). Трансакції по виписці за банківським рахунком, в яких не вказано зокрема призначення платежу, виду діяльності отримувача коштів, тощо, не можуть бути беззаперечним доказом несення відповідачем даних витрат на дитину, оскільки у повній мірі не розкривають інформації про такі факти. Тож суд критично ставиться до пояснень та доказів відповідача [PERSON] з приводу витрат на утримання дочки у розмірі 45% його доходу, оскільки вони не підтверджені у справі належними доказами. При цьому суд звертає увагу на те, що витрати на оплату послуг викладача корейської мови, співів, гітари, стоматологічні послуги, придбання лінз, придбання художньої літератури, не зумовлені необхідністю утримання дитини, а тому є додатковими витратами на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, тощо), які окремо від аліментів покладаються на батьків дитини в порядку, визначеному ст.185 СК України. За даних обставин суд, оцінюючи подані докази, констатує встановлений факт здійснення відповідачем [PERSON] витрат на утримання своєї дочки [PERSON] , проте підтвердженим належними доказами у справі є розмір таких витрат, який значно менший встановленого прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років в розрахунку на місяць. При цьому суд зважив і те, що в період за який проводилась оцінка доказів надання матеріальної допомоги батьком дитині (2024 рік), дочка в основному проживала разом з ним, а відтак логічно відповідач [PERSON] ніс також інші витрати по її утриманню (харчування, придбання одягу, необхідних предметів побуту, оплата комунальних послуг, тощо). В даний час обставини змінились, дочка проживає окремо, а відтак потребує достатньої матеріальної допомоги обох батьків для свого утримання у зв`язку з чим звернулась з даним позовом. Відповідачем [PERSON] не надано суду жодного доказу надання своїй дочці матеріальної допомоги в період її проживання окремо від нього. Натомість його твердження у відзиві про обов`язок матері забезпечувати дитину в період проживання останньої у бабусі суперечить згаданим вище положенням СК України і є підтвердженням його відмови у наданні такої допомоги під час проживання дочки у родичів матері. Відповідачем [PERSON] взагалі не надано суду жодного доказу несення нею будь-яких витрат на утримання дочки [PERSON] . У даній справі позовні вимоги неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , стосуються безпосередньо її майнових прав, як неповнолітньої особи, яка станом на день подання позову досягла 14 років. Обґрунтовуючи підстави позову, представник позивача посилався на те, що дитина проживає самостійно без батьків у бабусі. Оскільки батьки не можуть досягнути згоди щодо належного утримання дитини, просив стягнути аліменти безпосередньо на користь дитини відповідно до статті 179\~СК України з обох батьків. Суд, виходячи з того, що неповнолітня [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] та звернулася з позовом про стягнення з батьків аліментів на своє утримання, які, в свою чергу, не можуть досягнути згоди щодо стягнення аліментів на дитину, дійшов висновку, що позивач має право на самостійне одержання і розпорядження аліментами від батьків. Відповідачі мають можливість надавати матеріальну допомогу неповнолітній дочці, а докази, які спростовують даний факт відповідачами до суду не надані. Враховуючи, що неповнолітня [PERSON] має право на самостійне отримання і розпорядження аліментами від батьків, які мають можливість таку допомогу надавати й цей факт не спростували, суд застосувавши положення статті 179 СК України, стягує аліменти з батьків на користь дитини. Згідно ч. 1 ст.\~191\~СК України - аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. За даних обставин суд прийшов до висновку, що задоволення позову у даній справі буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому суд констатує, що присудження аліментів дитині у встановленому розмірі не позбавляє права батьків надавати їй матеріальну допомогу у більшому розмірі й не звільняє їх батьківських обов`язків, визначених Законами України, зокрема і не виключно ст.150 СК України. Встановлення судом аліментів у розмірі, який просить позивач, є лише гарантією її права на достатнє матеріальне забезпечення з боку батьків. Клопотання відповідача\~ [PERSON] про визначення розміру аліментів, які будуть стягуватися з відповідача [PERSON] на утримання дитини в твердій грошовій сумі, а не у частці від всіх видів її доходу, суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до ч.1 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як встановлено розглядом справи, заяви одержувача аліментів (позивача) про визначення їх розміру в твердій грошовій сумі до суду не надходило. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд прийшов до таких висновків. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір у розмірі 1211,20 грн. підлягає стягненню солідарно з відповідачів на користь держави, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Суд розподіляє судові витрати на підставі ч.1 ст.141\~ЦПК України пропорційно задоволених позовних вимог. Частиною першою статті 15\~ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141\~ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до частин четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Встановлено, що згідно договору про надання правової допомоги від 10 лютого 2025 року, укладеного між адвокатом Рабушко В.С. та [PERSON] , акту здачі-приймання робіт № 1 (надання послуг) до Договору №10/02/25/-01 про надання правової допомоги від 10 лютого 2025 року, [PERSON] понесла витрати в сумі 4000 грн. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, доказами наданими представником позивача адвокатом Рабушко В.С. на підтвердження понесених позивачем витрат на оплату правничої допомоги, врахувавши категорію справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, вважає, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн. є співмірним розміром витрат, які підлягають стягненню солідарно з відповідачів на користь [PERSON] . Суд також вважає визначальним у вирішенні даного питання те, що жоден із відповідачів не заявляв клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. На підставі ст.ст.18, 141, 152, 179-183, 191 СК України, ст. ст. 3, 27 Конвенції про права дитини,

Outcome: approved