Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

Адвокат Харута В.А., яка діє від імені та в інтересах позивача [PERSON] , звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Територіальна громада міста Олександрії в особі Олександрійської міської ради Кіровоградської області, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення споруди (гаражу). Стислий виклад позиції позивача [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, як подружжю, належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу майна від 12 липня 2000 року та рішенням Олександрійського міського суду Кіровоградської області від 16.03.2004 року у справі № 2-1634/04 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 12.07.2000 року та визнання права власності на зазначену квартиру. Право власності зареєстровано Олександрійським КМБТІ в реєстрі №9048/57стр.157 від 12.07.2004. Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Будинок [ADDRESS] знаходиться на земельній ділянці, яка не приватизована і перебуває у спільному користуванні всіх співвласників будинку. Згідно технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] , інвентарний номер 3530, реєстровий номер 9048/110с105 та плану земельної ділянки №4, її загальна площа у даному домоволодінні становить1066,0 кв.м., з яких під будівлями знаходиться 271,5 кв.м., під двором 794,5 кв.м. Планом земельної ділянки №4 також визначені її межі, розмір та конфігурація. У 2000 році з дозволу позивача [PERSON] його рідний брат [PERSON] побудував на земельній ділянці (присадибній ділянці) гараж для зайняття підприємницькою діяльністю, а саме для реалізації зернових культур. При цьому, будь-яких дозвільних документів на будівництво [PERSON] не отримував, зміни до технічного паспорту домоволодіння не вносилось. Побудований гараж є самочинним будівництвом. Позивач [PERSON] надав своєму брату [PERSON] дозвіл на будівництво гаражу безоплатно, з умовою, що гараж побудований на певний строк. У 2014 році [PERSON] помер, а його дружина [PERSON] та син [PERSON] продовжили користуватись гаражем. Після смерті брата позивач [PERSON] запропонував [PERSON] та [PERSON] прибрати гараж з території двору, однак вони категорично відмовились. Необхідність знесення гаражу викликана тим, що він знаходиться в аварійному та антисанітарному стані. Відповідачі, зберігаючи в ньому зернові культури, не доглядають за ним належним чином, що призвело до появи великої кількості гризунів. На сьогодні наявність гаражу, який є самочинним будівництвом, перешкоджає позивачу приватизувати належну йому частину земельної ділянки, а також перешкоджає доступу комунальних служб до септика та водопровідних мереж на території домоволодіння, оскільки через неприязні відносини відповідачі не допускають позивача до його комунікацій. Позивач неодноразово пропонував відповідачам самостійно прибрати самочинно збудований гараж, але це не дало результатів, на пропозицію позивача відповідачі реагують агресивно, влаштовують сварки, бійки, погрожують застосуванням фізичного насильства. Вказані обставини змусили позивач звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав. Рух справи у суді Позовну заяву подано до суду 06.03.2024 року. Ухвалою суду від 17.04.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 25.06.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позиція учасників справи Позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позові, при цьому, позивач додав, що наразі він займається волонтерством і перевезенням гуманітарної допомоги, у нього новий автомобіль, з більшими габаритами. Гараж відповідача створює йому перешкоди у користуванні своїм двором, неможливістю вільно заїхати власним автомобілем у двір. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що вона дійсно користується гаражем який, ще за життя у 2005 році був зведений її чоловіком. Вона дійсно з нього здійснює реалізацію зернових культур, і це є її єдиним джерелом доходу, тому у задоволені позову просить відмовити. Вона має намір приватизувати вказану земельну ділянку, проте у період воєнного стану не може це зробити. Співвласником або користувачем квартир у будинку [ADDRESS] вона не є. Дозвіл на розміщення цього гаражу в органах державної влади не отримувала. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв на адресу суду від нього не надходило. Третя особа: [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала, просила їх задовольнити. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, будь-яких заяв та клопотань від них на адресу суду не надходило. Представник Олександрійської міської ради Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, на адресу суду надав заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи, оскільки будь-яких додаткових пояснень, доказів, які можуть бути подані в судовому засіданні відсутні. Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача [PERSON] , третьої особи [PERSON] , свідка [PERSON] , дослідивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступного. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Олександрії реєстраційної служби Олександрійського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області 06.08.2015 року, 22.10.1994 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] , про що складено актовий запис №10. Згідно копії договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.07.2000 року, укладеного в м.Олександрія на Універсальній товарній біржі «Партнер», реєстраційний номер 418, подружжя [PERSON] та [PERSON] придбали 3/10 частин житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до відмітки у вказаному договорі право власності на вказану частку житлового будинку за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано Олександрійським комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації Кіровоградської області 12.07.2004 року за реєстраційним №9048/57стр.157. Відповідно до копії рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16.03.2004 року договір купівлі-продажу 3/4 часток будинку [ADDRESS] , який зареєстрований 12.07.2000 року на Універсальній товарній біржі «Партнер» за №418, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , вирішено вважати дійсним, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на зазначене житло. Згідно з копією технічного паспорта, складеного 02.07.2009 року, на житловий будинок індивідуального житлового фонду, розташований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] належить 3/10 частин будинку (квартира [ADDRESS] ). Згідно плану земельної ділянки [ADDRESS] , її загальна площа у даному домоволодінні становить1066,0 кв.м., з яких під будівлями знаходиться 271,5 кв.м., під двором 794,5 кв.м. Відповідно до відомостей про склад осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які є співвласниками квартири, та їх діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно копії інформаційного листа відділу №4 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 26.09.2024 року №915/301-24, наданого на звернення [PERSON] від 26.09.2024 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , роз`яснено, що відповідно до вимог п.9 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» до 01.01.2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавались у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки чи право постійного користування земельною ділянкою. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Відповідно до зазначених книг право власності, користування за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.01.2013 року не зареєстровано. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що сторін по справі вона знає. Її, свідка, бабуся, проживала в будинку [ADDRESS] , а позивач з дружиною деякий час орендували у неї кімнату. Згодом позивач з дружиною придбали частину будинку [ADDRESS] , який розташований по сусідству з будинком, де жила бабуся. Після бабусі в будинку [ADDRESS] жили її, свідка, батьки та вона, а наразі там живуть її діти. Будинок [ADDRESS] розподілений на три квартири, позивачу та його дружині належить квартира [ADDRESS] . Земельна ділянка біля будинку також розподілена на трьох власників, відповідно до частки будинку. Цей будинок раніше належав залізничному підприємству, і в ньому проживали працівники цього підприємства. Потім з`явилась можливість здійснювати приватизацію квартир і у них з`явились власники. Територія будинку завжди була огороджена парканом, кожен з власників свою частку земельної ділянки окремо не огороджував. На частині земельної ділянки, яка перебуває в користуванні позивача розташований залізний гараж. Гараж було встановлено тоді, коли поруч з будинком почала здійснюватися торгівля зерновими культурами. [PERSON] спочатку на своїй земельній ділянці поставив гараж для себе, оскільки здійснює продаж зернових культур, а потім дозволив і своєму братові тимчасово встановити там залізний гараж, адже брат також займався цим. Наразі брат позивача помер. Відповідач є дружиною померлого брата позивача, вона здійснює торгівлю на Центральному ринку м.Олександрія, також торгує зерновими культурами та свій товар зберігає у цьому залізному гаражі. Співвласники будинку зараз хочуть приватизувати кожен свою частку земельної ділянки, але встановлений залізний гараж заважає цьому. Їй відомо, що позивач неодноразово пропонував [PERSON] добровільно прибрати гараж, але вона відмовляється, через що між ними виникають постійно сварки. Це вона може сказати з упевненістю, оскільки в будинку, де зараз живуть її діти, встановлена камера відеонагляду, і вона сама бачила як вони сперечались, а також будучи на подвір`ї чула їх сварки. Гараж стоїть перед вікнами квартири позивача, відстань від нього до будинку близько 3 метрів. Крім того, гараж заважає позивачу заїхати автомобілем на територію двору, адже якщо він це зробить, то повність перегородить прохід до двору, тому фактично останній залишає свій автомобіль за парканом, зі сторони дороги. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в т.ч. шляхом: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За змістом ст.\~158\~Земельного кодексу\~України судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності і користуванні громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до п. п. 18 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №7\~від 16\~квітня 2004\~року «Про\~практику застосування\~судами земельного\~законодавства при\~розгляді цивільних\~справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30\~ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120\~ЗК 2001\~року на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України\~від 27\~квітня 2007\~року N\~997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором, а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою; - у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників (стаття 42 ЗК); Стаття 386 ЦК України яка встановлює засади захисту права власності, передбачає, що Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу майна від 12.07.2000 року та рішенням Олександрійського міського суду Кіровоградської області від 16.03.2004 року у справі № 2-1634/04 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 12.07.2000 року та визнання права власності на зазначену квартиру. Право власності зареєстровано Олександрійським КМБТІ в реєстрі №9048/57 від 12.07.2004. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.12.2014 року у справі № 2-1834/11 за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про поділ земельної ділянки в натурі та визначення порядку користуванняжитловим будинком та земельною ділянкою за уточненими позовними вимогами та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як треті особи вказані Олександрійська міська рада, Виконавчий комітет Олександрійської міської ради, Відділ архітектурного будівництва Олександрійської міської ради, Відділ земельних ресурсів Олександрійської міської ради та Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Кіровоградській області про виділення співвласникам ізольованих земельних ділянок та земельних ділянок у спільне користування, зобов`язати інших співвласників не чинити перешкод у користуванні її частиною житлового будинку, надвірними спорудами та земельною ділянкою для їх обслуговування та земельної ділянки під огород та передати ключі від вхідних воріт, уточнені позовні вимоги за основним позовом - задоволено частково. Встановлено порядок користування спільною територією на земельній ділянці по [ADDRESS] відповідно до висновку будівельно - технічної експертизи Кіровоградського відділення Одеського науково- дослідного інституту судових експертиз № 1712-1713від 26 квітня 2013 року. В задоволенні решти позовних вимог-відмовлено. В задоволенні уточнених позовних вимог за зустрічним позовом - відмовлено повністю. Додатковим рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2015 року у справі № 2-1834/11 уточнені позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] за основним позовом задоволено частково. Встановлено порядок\~користуванняспільною територією на земельній ділянці по [ADDRESS] \~відповідно до висновку будівельно технічної експертизи Кіровоградського відділення Одеського науково- дослідного інституту судових експертиз №1712-1713 від 26 квітня 2013 року з урахуванням загальної площі земельної ділянки розміром 1066,0 кв. м. та з урахуванням сталого порядку користування земельною ділянкою згідно ідеальних часток співвласників в домоволодінні, при цьому у кожного із співвласників квартир [ADDRESS] та співвласників квартири [ADDRESS] забезпечені відповідно в`їзд до двору загального користування та певна земельна ділянка для ведення особистого господарства та з урахуванням доступу співвласників до господарських будівель (погріб, сарай) та до інженерних мереж (водопровід, газопровід, тощо). Враховуючи ідеальні частки, кожний співвласник має право користування частиною земельної ділянки в домоволодінні по [ADDRESS] визначеною площею відповідно: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як власники квартири [ADDRESS] земельної ділянки відповідно; [PERSON] , як власник квартири [ADDRESS] з часткою 32 /100 -1066,0 : 100 х 32 = 341,1 м.кв. земельної ділянки відповідно; та [PERSON] , [PERSON] як власники квартири [ADDRESS] з часткою 30 /100 -1066,0 : 100 х 30 = 319,8 м.кв. земельної ділянки відповідно. У іншій частині позовних вимог [PERSON] та [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовлено повністю. Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 15.04.2015 року залишено без змін. Пунктом першим частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі Закону України № 417-VIII) визначено, що житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири є багатоквартирним будинком. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Згідно частини другої статті 4 Закону України № 417-VIII передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є серед іншого права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія (п.6 ч.1 ст.1Закону України № 417-VIII). Відповідно до частини першої статті 9 Закону України № 417-VIII управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками(ч.ч.1-3 ст. 42 Земельного Кодексу). Суб`єктами права постійного користування можуть бути співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку (п. «д» ч. 2ст. 92 Земельного Кодексу). Відповідно до ст. 95 Земельного кодексу України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди; д) користуватися іншими правами, передбаченими законом або договором. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню впорядку, встановленому законом. Як стверджує позивач і не заперечувалось відповідачем [PERSON] на вказаній земельній ділянці по [ADDRESS] розташована тимчасова споруда (металевий гараж), що перебувають у володінні відповідачів по справі та використовується для підприємницької діяльності (реалізація зернових культур). Як видно із матеріалів справи (пояснень сторін, фототаблиць) металевий гараж не має фундаменту, отже, є тимчасовою спорудою. Відповідно до частини четвертої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Механізм розміщення тимчасових споруд\~для провадження підприємницької діяльності визначено Порядком №244. Як встановив суд, на земельній ділянці по [ADDRESS] відповідачами самочинно встановлено металевий гараж, який використовується до реалізація зернових культур, однак без відведення земельної ділянки для таких цілей, без згоди співвласників квартир у будинку [ADDRESS] та дозволу органу місцевого самоврядування. Відповідачі не надали суду доказів правових підстав користування земельною ділянкою та розміщення на ній тимчасової споруди. Згідно ст.212\~ЗК України,\~самовільно зайняті\~земельні ділянки\~підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягає задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн. Представник позивача адвокат Харута В.А. у позовній заяві просить стягнути з відповідачів понесені позивачем витрат на правничу допомогу, орієнтовний (попередній) розмір яких складає 8 000 грн. Документи на підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката позивачем будуть надані в судовому засідання. Проте документи, які б підтверджували понесені ним витрати на правничу допомогу, окрім ордеру на надання правничої (правової) допомоги, позивач до суду не подавав. Зазначення у прохальній частині узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами вирішення спору не може розцінюватись як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір. Відповідно до приписів ч.1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Таким чином, правила ч.1 ст. 246, ст. 222 ЦПК України визначають, що вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення можливе за умови наявності поважних причин, що перешкоджають подати такі докази до закінчення судових дебатів. Тобто, у разі якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неможливості подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. У разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат. Суд констатує, що доказів понесення судових витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів позивач не подав. Також, жодних поважних причин щодо неможливості подання доказів, що підтверджують розмір витрат на правничу допомогу, до закінчення судових дебатів, суду не навів, відтак підстави щодо покладення на відповідачів витрат на правничу допомогу відсутні.

Outcome: approved