Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16.05.2024 позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02.07.2024 задоволено заяву [PERSON] в особі представника адвоката Задерей Тетяни Володимирівни про перегляд заочного рішення від 16.05.2024 у справі № 758/3182/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасовано заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Справу призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначає, що вона є наймачем квартири [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , яка є її донькою, однак не проживає у даній квартирі з 2000 року по теперішній час, не допомагає позивачці, не підтримує родинні стосунки з нею, на контакт не виходить, особисті речі та майно відповідача у квартирі відсутні, особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг оформлені на позивача. Оскільки за вказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних житлово-комунальних послуг, позивач не може оформити субсидію на квартиру, чим об`єктивно обмежуються її права на користування майном. Відповідачка фінансово не допомагає, родинні стосунки не підтримує, на контакт не виходить, а тому позивачка змушена звертатись до суду з вищевказаним позовом з метою зняття з реєстраційного обліку місця проживання відповідача для усунення обмежень права користування майном та з метою не нести додаткові витрати по утриманню майна. 16.07.2024 від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідачка в повному обсязі заперечує проти задоволення позовних вимог, а також повідомляє про те, що відповідач користується квартирою [ADDRESS] , сплачує за комунальні послуги. Також, на думку відповідача, позивачем не надано жодного доказу, який би вказував на те, що відповідач порушує права позивача, у зв`язку із чим необхідно відповідача позбавити права користування кв. [ADDRESS] . Окрім цього, відповідач звертає увагу, що позбавлення права користування кв. [ADDRESS] порушить права та інтереси відповідача, оскільки згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна єдиним об`єктом нерухомого майна, який є у володінні [PERSON] є виключно кв. [ADDRESS] . Будь-яке інше нерухоме майно у власності або у користуванні [PERSON] відсутнє, а тому позбавлення права користування кв. [ADDRESS] матиме наслідком порушення житлових прав відповідача, що визначено ст. 47 Конституції України, а також Житловим кодексом України. Відповідач зазначає, що є свідки, які підтверджують факт користування квартирою та її проживання у ній. Окрім цього, відповідач вказує на те, що починаючи з травня 2024 року позивач почала чинити перешкоди відповідачу у користуванні спірним майном. 24.10.2024 від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 28.10.2024 від представника відповідача на адресу суду надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] . Даний факт підтверджується копією ордеру на житло № [NUMBER] від 13.09.1986Ю, з якого вбачається, що він видавався на позивача та відповідача. В зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , яка є донькою позивачки, однак, яка, за словами позивача не проживає у даній квартирі з 2000 року по теперішній час, не допомагає позивачу, не підтримує родинні стосунки з позивачем, на контакт не виходить, особисті речі та майно відповідача у квартирі відсутні, особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг оформлені на позивача. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням(стаття 71 ЖК Української РСР) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Як вбачається з матеріалів справи позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач не мешкає у спірній квартирі тривалий час та, зокрема, останні шість місяців перед її зверненням до суду з цим позовом, без поважних причин. Не проживання відповідача у квартирі за адресою: [ADDRESS] підтверджується лише актом від 12.02.2024, який складено комісією ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту населення пенсіонерів», яке надає позивачу соціальні послуги по догляду вдома з 25.07.2023 та показаннями сусідів позивачки, допитаних як свідків. Однак, такі обставини відомі свідкам лише зі слів самої [PERSON] . Інших доказів того, що відповідач не мешкає у спірній квартирі більше шести місяців, суду не надано. Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою спірної квартири, що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва від 30.05.2024 з якого вбачається, що [PERSON] із 17.06.1993 по теперішній час зареєстрована у спільній квартирі, інтересу до цього приміщення як до житла вона не втрачала, вказувала його у правочинах та при листуванні, отримувала кореспонденцію за цією адресою. Доказів наявності у [PERSON] іншого житла на праві власності або праві постійного користування матеріали справи не містять. Посилання позивача [PERSON] на несплату відповідачем комунальних послуг не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки ці обставини не свідчать про втрату інтересу відповідача до спірного житла. Викладене відповідає висновку, якого дійшов Верховний Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 638/19033/17, провадження № 61-13895св19. Окрім цього, представником відповідача до матеріалів справи долучені платіжні інструкції про сплату за комунальні послуги, що отримує як споживач [PERSON] , а також її мати - [PERSON] за період із 2020 року по теперішній час. Вказані платіжні інструкції підтверджують факт оплати за комунальні послуги зі сторони відповідача. Також в матеріалах справи міститься довідка, видана Комунальним концерном «Центр Комунального Сервісу» з якої вбачається, що за кв. [ADDRESS] заборгованість зі сплати комунальних послуг відсутня. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»,§ 43). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Аналіз встановлених судом обставин справи свідчить про те, що втручання у право [PERSON] на проживання у спірній квартирі покладе на неї надмірний тягар, оскільки вона є її єдиним житлом. Визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірною квартирою, не є пропорційним способом захисту прав позивачки, яка не позбавлена можливості звернутися до нього з відповідними вимогами щодо стягнення частини витрат на утримання майна, сплату комунальних послуг тощо. Як вбачається з матеріалів справи у зв`язку з тим, що між позивачем та відповідачем погіршились відносини, позивач чинить відповідачу перешкоди у користуванні житлом з приводу чого відповідач зверталась до правоохоронних органів, що підтверджується довідкою Подільського УП ГУНП у м. Києві від 20.06.2024. Окрім цього, в матеріалах справи міститься заява відповідача від 29.05.2024 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», в якій остання повідомила, що позивач чинить перешкоди в користуванні квартирою. Отже, останнім часом [PERSON] не проживає у спірній квартирі у зв`язку з неприязними стосунками з матір`ю, тобто у неї наявні поважні причини непроживання у зв`язку з сімейними обставинами. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, відсутні докази, що відповідач має вільний доступ до квартири, забезпечений іншим житлом, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed