Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~Керівник Ковельської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з позовом до [PERSON] про витребування земельної ділянки. Позов обґрунтовує тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-2122/15-16-СГ від 27.05.2016 затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 0725082200:02:000:0214 площею 0,5013 га для ведення особистого селянського господарства. У подальшому вказана ділянка була поділена на 6 земельних ділянок. Зокрема в результаті її поділу утворилася земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224 площею 0,08 га. Вказана земельна ділянка перебувала у приватній власності [PERSON] . У подальшому [PERSON] відчужено земельну ділянку кадастровим номером 0725082200:02:000:0224 площею 0,08 га на користь [PERSON] (запис про право власності 17906992 від 08.12.2016) на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2016. Разом з тим, земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224 знаходиться у межах земель лісового фонду (земель лісогосподарського призначення) у межах кварталу 28 Любохинівського лісництва, що підтверджується рядом доказом, в тому числі висновком експертизи. На обґрунтування цього факту прокурор посилається на те, що надання земельної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0214 у власність [PERSON] та її подальший поділ і утворення в результаті цього спірної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224, її подальше відчуження на користь відповідача призвели до незаконного вилучення земельної ділянки лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, а також передання земельної ділянки із державної у приватну власність, що порушує норми\~Конституції України, Лісового та\~Земельного кодексів. Вилучення земельних ділянок державної власності для не лісогосподарських потреб мав право лише Кабінет Міністрів України, який жодних документів на таке вилучення не видавав. Зважаючи на вказане, прокурор просить витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (яка є на даний час розпорядником земель лісогосподарського призначення відповідно до ч.2\~ст. 122 ЗК) з незаконного володіння відповідача земельну ділянку з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224. Відповідач відзиву на позов не подала. Представник третьої особи ДП «Ліси України» у поданих письмових поясненнях просить розглядати справу за відсутності представника ДП «Ліси України», повністю підтримує позовні вимоги. Представник третьої особи Волинської обласної державної адміністрації у поданих письмових поясненнях просить розглядати справу за відсутності представника ДП «Ліси України», повністю підтримує позовні вимоги. Ухвалою від 09.01.2025 р задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку площею 0,08 га з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224. Ухвалою суду від 26.02.2025р. підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні прокурор Романюк Н.М. позов підтримала з підстав наведених у позові, додала, що на обґрунтування позовних вимог також отримано висновок судової земельно-технічної експертизи, просить позов задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору за подання позову і заяви про забезпечення позову. У судове засідання відповідач будучи повідомленим про час розгляду справи не з`явився, причини неявки не повідомив, клопотань не подавав. Суд, враховуючи згоду позивача, проводить заочний розгляд справи (в порядку, встановленому ст. 280 ЦПК). Волинська обласна державна адміністрація просить розглянути справу за відсутності її представника, підтримує позовні вимоги. Заслухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6\~ст.81 ЦПК України). Ст.ст.77-80 ЦПК України\~встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Згідно з ч. 1\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.ч.2, 3,ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Ст. 80 ЗК України встановлено, що самостійним суб`єктом права власності на землю є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Згідно зіст. 84 ЗК України в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Відповідно до ч.1\~ст. 116 ЗК\~громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Ст. 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Судом встановлені такі фактичні обставини справи. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-2122/15-16- СГ від 27.05.2016 затверджено проект землеустрою про відведення у власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0214 площею 0,5013 га для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до інформаційної довідки з Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0214 зареєстрована 12.05.2016 із зазначенням її цільового призначення - для ведення особистого селянського господарства. У подальшому як вбачається з листа Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №10-3-0.2-3306/2-22 від 29.11.2022 зазначена земельна ділянка поділена на 6 земельних ділянок. Зокрема в результаті її поділу утворилася земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224 площею 0,08 га. Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224 зареєстрована 13.10.2016 у, зазначенням її цільового призначення - для ведення особистого селянського господарства. Станом на 13.10.2016 вказана земельна ділянка перебувала у приватній власності [PERSON] . У подальшому [PERSON] відчужено земельну ділянку кадастровим номером 0725082200:02:000:0224 площею 0,08 га на користь [PERSON] (запис про право власності 17906992 від 08.12.2016) на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2016. Наведене підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, адресованого Міністерству юстиції України №5-28-0.194-8080/2-22 від 30.11.2022. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224 з 08.12.2016 перебуває у приватній власності [PERSON] . Разом з тим, земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224 знаходиться у межах земель лісового фонду (земель лісогосподарського призначення) у межах кварталу 28 Любохинівського лісництва, що підтверджується наступними доказами. Так, Рішенням Волинської обласної ради №13/2 від 18.08.2000 «Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств»» надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств державним лісгоспам державного лісогосподарського об`єднання «Волиньліс», спеціалізованим лісогосподарським підприємствам - правонаступникам міжгосподарських спеціалізованих лісопідприємств та лісгоспів, Ковельському спеціалізованому акціонерному товариству «Тур» згідно з додатками. Згідно з додатком №13 до вищезазначеного рішення обласної ради Кримненська сільська рада передала 408,4 га Держобєднанню «Волиньліс». З Планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування щодо 28 кварталу Любохинівського лісництва (фрагменти з планшетів, копії таксаційних описів кварталу, копії фрагменту плану лісонасаджень) вбачається, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224 розташована у 28 кварталі, \~ \~ \~ \~20 виділі Любохинівського лісництва ДП «Ліси України». Крім цього, згідно таксаційного опису плану лісонасаджень Любохинівського лісництва, у 20 виділі 28 кварталу (де розміщена спірна земельна ділянка) наявні лісові насадження природного походження віком 20 років (станом на 2012 рік) та діаметром 12 см куб., крім цього частина земельної ділянки заболочена та поросла чагарниковою рослинністю. При цьому, відповідно до актуальних правових висновків Верховного Суду (постанова від 16.08.2023 у справі № 676/4200/21, постанова від 01.11.2023 у справі № 676/5079/21, постанова від 18.10.2023 у справі № 280/1353/18) планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними та допустимими доказами, з урахуванням інформації, яка у них відображена. Згідно з Листом з викопіюванням ВО «Укрдержліспроект» №02/1040-24 від 24.09.2024, земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0214 (в результаті поділу якої утворилася земельна ділянка кадастровим номером 0725082200:02:000:0224) повністю накладається на землі лісового фонду та розташована у кварталі № [NUMBER] Любохинівського лісництва. При цьому, відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16, від 06.07.2022 у справі № 372/1688/17, від 01.11.2023 у справі № 676/5079/21, від 15.11.2023 у справі № \~ \~ \~ \~911/351/22, відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО "Укрдержліспроект", як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування. Згідно з наданими суду Листами ДП «Ковельське лісове господарство» 02-17/769-22 від 28.10.2022 та №02- 17/659-22 від 15.09.2022, вбачається, що спірна земельна ділянка площею 0,08 га відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2004 та 2012 року знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення у виділі 20, кварталу 28 Любохинівського лісництва. При цьому, ДП «Ковельське лісове господарство» є спеціалізованим лісогосподарським підприємством, який за наявності розроблених та затверджених матеріалів лісовпорядкування володіє достовірними відомостями щодо розташування спірної земельної ділянки у межах земель лісового фонду. Згідно з Актом обстеження земельних ділянок, які накладаються на держлісфонд Любохинівського лісництва ДП «Ковельське ЛГ», від 27.10.2022, складеного комісією в складі начальника відділу ОЗЛ, провідного інженера лісового господарства ДП «Ковельське лісове господарство», лісничого Любохинівського лісництва, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0225, розміщена у 20 виділі 28 кварталу Любохинівського лісництва та на ній зростають насадження природного походження віком 25 років, середньою висотою 12 м, діаметром 16 см куб. Відомостями Міністерства юстиції України (лист №165432/16430-4-23/9.1.2 від 14.12.2023 з додатками), наданими у відповідь на запит Ковельської окружної прокуратури, підтверджено, що спірна земельна ділянка (0725082200:02:000:0224) відноситься до земель лісогосподарського призначення та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходиться в межах 28 кварталу Любохинівського лісництва. Крім цього, вказана земельна ділянка перебуває фактично у постійному користуванні ДП «Ліси України», водночас відповідне право у встановленому законом порядку зареєстроване не було. На обґрунтування позовних вимог прокурором надано: -Викопіювання з відкритих даних "Геопортал Ліси України" (https://forestry.org.ua), на якому зображено розташування та межі кварталу № 28 Любохинського лісництва (безпосередньо у цьому кварталі розташована спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224 ). При цьому, Геопортал «Ліси України» являє собою веб-сайт та мобільні додатки для доступу й оперування геопросторовою інформацією про ведення лісового господарства; -Відомості з Державного земельного кадастру, згідно з якими при використанні інтерактивного шару «Ліси» Публічної кадастрової карти спірна земельна ділянка позначається зеленим кольором, як землі лісогосподарського призначення (відповідні відомості про земельну ділянку до Державного земельного кадастру автоматично перенесено з Державного лісового кадастру у відповідності до "Порядку інформаційної взаємодії між Державним земельним кадастром, іншими кадастрами та інформаційними системами", затвердженого постановою КМУ від 03.06.2013 № 483). При цьому, навколо спірної земельної ділянки інші земельні ділянки також автоматично виділяються зеленим кольором, як землі лісового фонду - шар "Ліси", оскільки становлять єдиний масив земель лісового фонду, на який розроблено матеріали лісовпорядкування Любохинівського лісництва ДП «Ліси України». Дані відомості отримано з програмного забезпечення Державного земельного кадастру, доступ до якого надано органам прокуратури згідно Порядку його ведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051. Відповідно до Листа Держгеокадастру України №5-28-0.194-8080/2-22 від 30.11.2022 спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224 межує із земельними ділянками з кадастровими номерами 0725082200:02:000:0291, 0725082200:05:000:0472 та 0725082200:02:000:0289, які перебувають в постійному користуванні ДП «Ліси України» (на час надання відповіді ДП «Ковельське ЛГ»). Також згідно з Висновоком експерта № 5193 від 26.01.2024 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, призначеної в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42023030000000038 від 11.04.2023 за ч. 2 ст. 364 КК України, встановлено, що спірна земельна повністю розміщена на землях лісового фонду. При цьому,\~відповідно до\~правових висновків\~Великої Палати\~Верховного Суду,\~викладених у\~постанові від\~14.12.2022\~у справі\~№ 477/2330/18\~(п.\~105),\~чинне процесуальне\~законодавство не\~встановлює заборону\~щодо використання\~під час\~розгляду цивільної\~справи доказів,\~отриманих у\~межах інших\~проваджень.\~Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи. Таким чином дії ГУ Держгеокадастру у Волинській області при затвердженні технічної документації з землеустрою та надання земельної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0214 площею 0, 5013 га у власність [PERSON] , її подальший поділ і утворення в його результаті в тому числі спірної земельної ділянки площею 0,08 га, а також її подальше відчуження [PERSON] на користь [PERSON] призвели до незаконного вилучення земельної ділянки лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, а також передання земельної ділянки із державної у приватну власність. Отже, суду доведено, що спірна земельна ділянка, що зареєстрована за відповідачем на праві власності, відноситься до земель лісогосподарського призначення, відтак передана попередньому власнику (в подальшому відчужена відповідачці) органами Держгеокадастру незаконно. Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи. За нормами статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. За статтями\~45,\~47,\~48,\~54 Лісового кодексу України\~облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо, регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР ЦШ2.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово- картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Згідно з п. 5\~Прикінцевих положень Лісового кодексу України\~(в редакції чинній на момент прийняття наказу Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області про затвердження технічної документації із землеустрою визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5\~Прикінцевих положень Лісового кодексу України. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах: від 24 грудня 2014 року № 6-212цс 14 та Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 №278/1735/15-ц. Таким чином, земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування державного підприємства на підставі відповідних рішень органів влади, можуть перебувати лише у державній власності, відтак їх передача до земель комунальної та приватної власності є неправомірною. Зі змісту ч.ч. 1, 2, 6, 7\~ст. 20 Земельного кодексу України\~вбачається, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Відповідно до ч. ч. 4, 8\~ст. 122 Земельного кодексу України\~(в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (Держгеокадастр України відповідно до\~постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15) та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених\~статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря. Згідно ч. 9\~ст. 149 Земельного кодексу України\~Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення га суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених\~статтею 150 цього Кодексу. Враховуючи викладене, вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб мав право виключно Кабінет Міністрів України. З інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України від 18.11.2022 №24077/0/2-22 вбачається, що Кабінету Міністрів України про факт зміни цільового призначення та передачу з державної власності у приватну земельної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224 (до поділу 0725082200:02:000:0214), що фактично перебуває на даний час у постійному користуванні ДП «Ліси України», стало відомо із запиту Волинської обласної прокуратури №15-1455 вих-22 від 08.11.2022. Вирішення питання про вилучення земель лісогосподарського призначення та зміну їх цільового призначення регулювалась ст.ст. 20, 122, 149, 150 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) та була виключною компетенцією Кабінету Міністрів України. Водночас, документи, на підставі яких ГУ Держгеокадастру у Волинській області видано спірний наказ не містять жодних рішень Кабінету Міністрів України. Крім того, згідно ст. 17, ч. 1 ст. 20, ч. 5 ст. 122 та ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) ГУ Держгеокадастру взагалі не наділене повноваженнями щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб. Незаконне затвердження ГУ Держгеокадастру у Волинській області (наказ ГУ Держгеокадастру у Волинській області №3-2122/15-16-СГ від 27.05.2016) технічної документації із землеустрою та надання земельної ділянки у приватну власність зумовило незаконну її передачу у приватну власність [PERSON] , а в подальшому подвійне відчуження. При цьому, рішення уповноваженим органом держави на підставі ст. 149 Земельного кодексу України не приймались. Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: \~ \~ \~ \~а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Таким чином, оспорюваний наказ ГУ Держгеокадастру у Волинській області прийнятий в порушення вимог ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 3,15-2, 17, 20, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних рішень), ст. ст. 31, 33, 57 Лісового кодексу України, оскільки землі лісогосподарського призначення не можуть передаватись у користування для інших потреб без їх вилучення у постійних користувачів. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого\~витребування оспорювання\~рішень органів\~державної влади\~чи місцевого\~самоврядування,\~ланцюга договорів,\~інших правочинів\~щодо спірного\~майна ідокументів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18, пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. За змістом ч.ч. 9, 10 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224 - 01.03 Для ведення особистого селянського господарства, яка сформована та зареєстрована 07.10.2016 . Зважаючи на те, що у Державному земельному кадастрі в порушення вимог чинного законодавства невірно визначено категорію землі та її цільове призначення, що обумовило фактичне її вилучення із земель лісогосподарського призначення та подальшу передачу в приватну власність, а також реєстрацію права приватної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст. 16 Цивільного кодексу України, витребувавши зазначену земельну ділянку на користь її власника - Волинської обласної державної адміністрації. На час пред`явлення цього позову згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка площею 0,08 га з кадастровим номером 0725082299:02:000:0224 наразі зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] . Державна реєстрація проведена 08.12.2016 із зазначенням форми власності: приватна. На час реєстрації земельної ділянки її цільове призначення визначено - для ведення особистого селянського господарства. Власником земельної ділянки є [PERSON] . Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, то відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних документів про витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс-18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння\~нерухомим майном\~шляхом державної\~реєстрації права\~власності на\~нього ще\~не означає,\~що такий\~володілець набув\~право власності\~(права\~володіння,\~користування та\~розпорядження)\~на це\~майно.\~Власник,\~якого незаконно,\~без відповідної\~правової підстави,\~позбавили володіння\~нерухомим майном\~шляхом державної\~реєстрації права\~власності на\~це майно\~за іншою\~особою,\~не втрачає\~право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні. Права володіння, користування та розпорядження майном належить власнику майна (ч.1 ст. 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула право власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може. У цій справі незаконні розпорядження та накази органів державної влади, а також державна реєстрація земельної ділянки у відповідних реєстрах, фактично стали інструментом, які обумовили формальне набуття [PERSON] , а в подальшому [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку. При цьому, їх визнання незаконними та скасування, як окремих позовних вимог, не є належним способом захисту. Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункти 95-98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18, пункти 85, 86, \~ \~ \~ \~115), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 \~ \~ \~ \~(провадження № 12- 135гс19, пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12- 158гс19), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14- 125цс20, пункти 63, 74) та інших. Отже, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Вищезазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. Таким чином, обґрунтованою є вимога прокурора про витребування на користь держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] земельної ділянки площею 0,08 га з кадастровим номером 0725082200:02:000:0224. Таким чином, порушене право підлягає захисту у спосіб, обраний прокурором. Витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми ст. 387 ЦК України у зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Суд погоджується з доводами прокурора про наявність підстав для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, і наведені обставини у сукупності свідчать про наявність достатніх підстав для здійснення захисту інтересів держави прокурором. Відповідно до п.1 ч.2\~ст. 141 ЦПК\~необхідно стягнути з відповідача на користь Волинської обласної прокуратури судовий збір, сплачений прокурором під час звернення до суду із заявою про забезпечення позову та з позовною заявою (всього - 3633 грн). Ухвалою суду від 09.01.2025 р. за заявою прокурора вжито заходи забезпечення позову і, виходячи із характеру спірних правовідносин між сторонами, суд вважає, що підстави для скасування таких заходів на час ухвалення цього рішення немає. Роз`яснити учасникам справи, що відповідно до положень ч.7, 8ст.158ЦПК України заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. На підставі викладеного, ст.ст. 20, 78, 80, 84, 116, 122, 149 ЗК, ст.ст. 7, 8, 45, 47, 48, 54 ЛК, ст.ст. 15, 256, 257, 261, 267, 387, 388 ЦК України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та

Outcome: approved