Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

06 січня 2025 року представник позивача звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з вищевказаним позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Позивач зарестрований на території Одеського (кол. Овідіопольського) району Одеської області. Позиція сторін. В обґрунтуванні своїх позовних вимог представник позивача зазначив, що в липні 2002 року, він був працевлаштований в державному підприємстві . Під час перебування у трудових відносинах з Відповідачем, він систематично не отримував заробітну плату.15 липня 2024 року, позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці, копія якої була надана. На момент звільнення відповідач має заборгованість в розмірі 289 971,03 грн. заробітної плати. В серпні 2024 року, відповідач частково погасив заборгованість перед позивачем в розмірі 10 702,00 грн., в подальшому виплат відповідач не здійснював, а тому станом на дату подання позову, заборгованість відповідача перед позивачем становить 279 269,03 грн. В ході судового розгляду представник позивача фактично підтримав позовні вимоги. Відповідач, копію позову та матеріали до нього отримав належним чином та відповідно до\~ст.\~178 ЦПК України\~надіслав до суду відзив на позовні вимоги [PERSON] з проханням задовольнити їх частково. Так, позовні вимоги в частині заборгованості по заробітній платі, в розмірі 279 269,03 грн. визнаються Відповідачем. В частині задоволення інших позовних вимог відповідач заперечує. Свою процесуальну позицію представник відповідача, аргументує тим, що вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають з огляду на пропуск тримісячного строку позовної давності позивачем та необґрунтованість в розрахунку її грошового еквіваленту. Витрати позивача на правничу допомогу на думку відповідача є завищеними та не відповідають критеріям реальності і розумності. Також, відповідач не погоджується з тим, що при заявлені позовних вимог стосовно стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Позивач був звільнений від сплати судового збору. З боку позивача, надійшла відповідь на відзив. У наданій відповіді на відзив представник позивача зазначає про помилковість доводів відповідача щодо порядку обчислення строків позовної давності та наголошував про правильність обрахування судових витрат. Представник позивача в ході судового розгляду наполягав на заявлених позовних вимогах. Рух справи. 07 січня 2025 року Овідіопольським райсудом Одеської області відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~З урахуванням позову та відзиву до нього та позицією учасників цивільного провадження, суд відповідно до ст.223 ч.3 п.1 ЦПК України вирішив провести судовий розгляд справи за відсутності Відповідача. Дослідивши надані ними докази суд приходить до висновку, що вимоги зазначені в позовній заяві підлягають частковому задоволенню, в зв`язку з наступним: Відповідно до ст.232 ч.1 КЗпП України безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами, на ряду з іншими і керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), зокрема і з питань оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до ст.27 ч.1 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівнику день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ст.117 КЗпП України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 висловлена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Середній заробіток за ст.117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. У рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" й "оплата праці", які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладено правовий висновок про те, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013р. №9-рп/2013 у справі №118/2013 щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 КЗпП України викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення ч.2 ст.233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмежень будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (пункт 1 резолютивної частини рішення). Обставини, які встановлені судом. Щодо стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати Позивач [PERSON] , код [NUMBER] з 26.07.2002 року працював у Державному підприємстві. 15.07.2024 року Позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України\~відповідно до наказу № 10/3-К від 15.07.2024 року, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] . При звільненні, Позивачу не було виплачено заробітну плату у розмірі 289 971,03 грн. 14.08.2024 року, відповідач здійснив часткове погашення суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 10 702,00 грн., що підтверджується розрахунковим листом за серпень 2024 року. Станом на дату розгляду справи за Відповідачем обліковується заборгованість в частині заробітної плати в розмірі 279 269,03 грн., сума якої повністю визнається Відповідачем у відзиві на позовну заяву. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Відповідачем порушено право Позивача, гарантоване отримання заробітної плати, оскільки не були виплачені належні до виплати суми в день звільнення, а тому позовна вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні підлягає задоволенню в розмірі 279 269,03 грн. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати повного розрахунку. За змістом\~статті 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України\~спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Таким чином закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Як вбачається із роз`яснень, даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі\~ст.117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою КМ України від 08.02.95, № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно п. 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ч.1\~ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1\~ст. 4 ЦПК України). Положеннями ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд, беручи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, перевіривши наданий Позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховує наступне. Як вбачається з відзиву на позовну заяву власного розрахунку Відповідач не надає, адже загалом не оспорює позов в частині виплати за час затримки розрахунку при звільненні. Жодних доказів відсутності вини підприємства у невиплаті належних позивачу при звільненні сум відповідачем не надано. Дослідивши наведені Позивачем розрахунки, суд дійшов до висновку, що загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, у зв`язку з порушенням термінів виплати становить 81 123,68 грн. (460,93 грн. - середньоденний заробіток позивача х 176 днів) та підлягає стягненню з Відповідача. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до вимог\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України\~передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~ст.237-1 КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі\~статті 237-1 КЗпП України\~здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Враховуючи, що\~КЗпП України\~не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а\~стаття 237-1 цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Такі правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц та від 26 червня 2019 року у справі №296/10853/16-ц. Судом встановлено, що порушення Відповідачем законодавства про працю призвело до моральних страждань Позивача, які виразилися у порушенні психологічного та душевного стану останнього, необхідності докладати значних зусиль для поновлення порушених прав. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, врахувавши конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав Позивач внаслідок порушення його законних трудових прав, порушення звичного життєвого укладу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, вважає, що позовні вимоги Позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Визначений Позивачем розмір моральної шкоди в сумі 25 000 грн. є завищеним, а тому суд приходить до висновку, що моральна шкода підлягає відшкодуванню Позивачу у сумі 17 000 грн. Саме така сума на думку суду є співмірною з понесеними Позивачем моральними стражданнями, загальною сумою заборгованості по заробітній платі, тривалості правопорушення та відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. У відзиві на позовну заяву, представник відповідача просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову, оскільки при зверненні до суду, Позивачем, на думку Відповідача, були пропущені строки позовної давності, які складають 3 місяці з моменту виявлення порушення його прав та інтересів, а поновити їх Позивач не просить. Доводи представника Відповідача суд вважає безпідставними, та такими, що не ґрунтуються на досліджених доказах та положеннях КЗпП України, а тому не приймаються до уваги з огляду на наступне. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Як встановлено, при звільненні [PERSON] , відповідач не виплатив йому всі належні при звільненні кошти. Про суми, нараховані та виплачені [PERSON] при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства) Відповідач письмово ні у день звільнення ні в день їх виплати, не повідомив. Відсутність письмового повідомлення з інформацією про суми, нараховані та виплачені [PERSON] при звільненні, позбавляло Позивача перевірити правильність проведених нарахувань та виплат, що спонукало його уточнювати свої позовні вимоги уже в суді. Отже, тримісячний строк звернення з позовом до суду Позивача, не пропущено, а тому відсутні зазначені підстави для відмови у задоволенні позову в цій частині. Судові витрати: \~ \~ \~ \~Позивач відповідно до ст. 5 ч.1 п.1 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, позивач звернувся до суду з трьома вимогами майнового характеру, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтований, а тому відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 9084 (3028.00х3=9084) грн. Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, з поміж іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Позивач у позовних вимогах просить суд стягнути з Відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 9 000 грн. Відповідач заперечує, щодо розміру даних витрат. Позивач підтвердив витрати на правничу допомогу договором про надання правової допомоги № 30/12 від 30.12.2024 року, відповідно до умов якого адвокат приймає на себе зобов`язання з надання професійної правничої (правової) допомоги, зокрема, здійснювати представництво інтересів клієнта ( [PERSON] ), у всіх судових органах. Згідно договору про надання правової допомоги № 30/12 від 30.12.2024 року у редакції Додаткової угоди №1, правова допомога полягає у забезпечення реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному судочинстві за представництво інтересів Позивача та захист його прав в Овідіопольському районному суді Одеської області, по справі про заборгованість по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди з Державного підприємства. Пунктом 1 Додаткової угоди № 1 визначено, що сторони погодили виплату гонорару (винагороди) за надання адвокатом професійної правничої допомоги у розмірі 9 000,00 грн. При цьому, оплата правової допомоги адвоката здійснюється Позивачем на підставі Акта приймання-передачі наданих послуг, який складається, підписується та направляється адвокатом після фактичного надання послуг та ухвалення рішення по справі. Оплата здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів у строк, що не перевищує п`яти робочих днів з дати підписання Акта приймання-передачі наданих послуг. Відповідно до п. 3.3. Договору про надання правової допомоги № 30/12 від 30.12.2024 року розмір гонорару не залежить від досягнення або недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт та підлягає сплаті після наданих послуг. Відповідно до\~ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання таких робіт, пропорційності витрат до предмету спору, наявності заяви з боку сторони Відповідача щодо зменшення суми витрат,

Outcome: partial