Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем з 04.12.2010 року по 23.02.2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду розірвано. В період вказаного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] .Вона разом із неповнолітнім сином мешкають за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира належить сторонам по частині на підставі рішення Красногвардійського районного суду від 20.03.2024 року про поділ майна подружжя. Після фактичного припинення сумісного проживання з відповідачем, рішенням Красногвардійського районного суду від 13.06.2023 року, стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі частка зі всіх видів заробітку (доходу). 01.05.2024 року рішенням Красногвардійського районного суду стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] неустойку за прострочення по виплаті аліментів у розмірі 33 973 грн. 87 коп. Вказує, що відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства в сім`ї, та 23.10.2022 року було розпочато кримінальне провадження №12022046680000497, що передбачає кримінальну відповідальність за ч.1 ст.125 КК України. Вказувала на те, що задля забезпечення інтересів дитини, з огляду на його вік, а також враховуючи застосування відповідачем насильства відносно позивача у присутності дитини, його емоційну нестабільність та агресивну поведінку, позивач вважає, що необхідно визначити місце проживання сина разом із матір`ю. 05.07.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 04.09.2024 представник відповідача [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому не заперечувала щодо визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, але просила врахувати обставини. Вказуючи, що відповідач не намагався вигнати позивача разом із дитиною з квартири, а намагається домовитися з позивачкою з приводу продажу квартири, яка була придбана у шлюбі. Відповідач на сьогоднішній день має іншу сім`ю, тому виникає необхідність мати власне житло, але позивачка категорично відмовляється від продажу квартири, чинить перешкоди та не пускає до житла. Щодо втрати певного психоемоційного зв`язку із дитиною, то в даному випадку, зазначає, що позивачка умисно перешкоджає побачення з дитиною, тому відповідач буде ініціювати позов до суду про встановлення графіку побачення з дитиною. В цілому, позивачка постійно провокує конфлікти, в тому числі в присутності дитини. Відповідач любить свою дитину, а тому бажає знайти спільну мову з позивачем, врегулювати майновий конфлікт, але позивач не хоче цьому сприяти. 04.09.2024 ухвалою суду зобов`язано відділ опіки та піклування в особі Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради надати суду письмовий висновок . Представник позивача адвокат Трофімова Д.Ю. та позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити у повному обсязі, зауважили, що спір існує, сторони перебувають у неприязнених відносинах, про що свідчать численні звернення позивачки до правоохоронних органів різного змісту з приводу неправомірних дій відповідача, відповідач постійно чинить позивачу перешкоди, тому стала потреба у судовому захисті. Представник відповідач адвокат Шаповалова Н.В. та відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що вважають, що відсутній спір у справі, оскільки відповідач не заперечує щодо проживання дитини з матір`ю, між сторонами дійсно неприязні відносини, конфлікт існує з приводу майна. Представник третьої особи Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, надали суду заяву, в якій просили суд проводити розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Як наголошує ч.1, ст.51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 04.12.2010 року по 23.02.2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду розірвано, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №729 та рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2023 року (а.с.37, 43). Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міської управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1021(а.с. 20). Після припинення сімейних відносин, сторони проживають окремо, син залишився проживати із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Дані обставини сторони не оспорюють, а відтак приймаються судом до уваги. Позивачка є власником частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2024 року про поділ майна подружжя (а.с.29-36). 13.06.2023 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, стягнуто з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 20 грудня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, в особі матері [PERSON] , [INFO] , допустивши по справі негайне виконання у межах суми платежу за один місяць.(а.с. 38-39). 14.12.2022 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (справа №204/9928/22) [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративні стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.(а.с. 22-28). 13.01.2023 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (справа №204/130/23) видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , у вигляді тимчасового обмеження його прав з покладанням на нього наступних обов`язків: - заборонити [PERSON] , перебувати у місці проживання [PERSON] , у квартирі [ADDRESS] , протягом шести місяців, починаючи з 13 січня 2023 року; - усунути перешкоди [PERSON] , у користуванні майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, - квартирою [ADDRESS] , шляхом усунення перешкод у користуванні електричною енергією.(а.с. 15-19). 23.09.2024 року розпорядженням Центральної адміністрації Дніпровської міської ради № 435-р про затвердження висновку щодо доцільності визначення місця проживання дитини, прийнято висновок про доцільність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] .(а.с. 71-74). Згідно довідки № 113 від 16.09.2024 року, виданої Комунальним закладом «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» ДОР, вбачається що [PERSON] проявляє свідоме бажання проживати разом із матір`ю, відчуває себе разом із матір`ю комфортно та спокійно, матір є домінуючою особою для дитини, потреби у навчанні, спілкуванні, відпочинку та дозвіллі, позитивно впливає на розвиток хлопчика. З батьком [PERSON] у дитини розірвані стосунки, ініціативи з боку батька щодо зустрічей з дитиною не було впродовж довгого часу. Рекомендовано: - [PERSON] повинен перебувати в режимі емоційної стабільності та в безпечному середовищі, цю потребу забезпечує матір, в якій на даний час проживає хлопчик; - задля більш об`єктивної оцінки ситуації з батькові [PERSON] пройти психологічне діагностування психоемоційного стану, визначення батьківського потенціалу. (а.с. 76-77). Отже, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення вказаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Як констатовано ч.1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За правилами ч. 1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як регламентовано ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 14.02.2019 у справі № 377/128/18: «Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.( стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини , сім`ї, свого народу та Батьківщини. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Крім того, за положеннями статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.». Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що позивач має постійне житло за адресою: [ADDRESS] , створила належні умови для проживання дитини, дитина перебуває на утриманні та вихованні матері, що визнається відповідачем, та врахувавши те, що в судовому засіданні встановлено, неприязні відносини між сторонами, про що свідчать численні звернення позивачки до правоохоронних органів різного змісту з приводу неправомірних дій відповідача, а також враховуючи висновок органу опіки та піклування, а також те, що в даному випадку відповідач не заперечує щодо того, щоб дитина проживала разом з матір`ю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання з матір`ю підлягають задоволенню. Відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору, оскільки при зверненні до суду позивачем не надано доказів сплати судового збір, тому з відповідача на користь держави повинно бути стягнуто судовий збір.

Outcome: approved