Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

У вересні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетілова (Грамс) Ольга Валеріївна, в якій просив: визнати недійсним договір дарування нежитлової будівлі та споруд, укладений 21.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1788, предметом якого є нежитлова будівля та споруди: нежитлова будівля літ. Л-3 - підвал поз. І-ІХ, загальною площею 301,4 кв.м. на І поверсі поз. 1-18, площею 299,0 кв.м., на II поверсі поз. 19-36, площею 300,4 кв.м., мезонін поз. 37-50, площею 203,0 кв.м., загальною площею 1103,8 кв.м., ганок літ. л, № 1-6, І - споруди, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 21.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1793 предметом якого є земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:07:226:0010, загальною площею 0,0926 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна), індексний номер 23022687 від 21.07.2015 14:18:39 державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно: нежитлової будівлі та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 684812012101, номер відомостей про речове право 10489667 на підставі договору дарування нежитлової будівлі та споруд, укладеного 21.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1788, за [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна), індексний номер 23022687 від 21.07.2015 14:18:39 державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно: земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:07:226:0010, загальною площею 0,0926 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 684820212101, номер відомостей про речове право 10489757 на підставі договору дарування земельної ділянки, укладеного 21.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1793, за [PERSON] ; скасувати державну реєстрацію права власності на вищезазначену нежитлову будівлю та споруди, проведену на підставі договору дарування нежитлової будівлі та споруд, укладеного 21 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23022687 від 21.07.2015 14:18:39 державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни; скасувати державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:07:226:0010, загальною площею 0,0926 га, проведену на підставі договору дарування нежитлової будівлі та споруд, укладеного 21 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23022687 відт21.07.2015 14:18:39 державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової Ольги Валеріївни. В обгрунтування позовної заяви зазначено, що між [PERSON] та [PERSON] 20 травня 2014 року був укладений договір позики б/н, згідно якого позивач передав відповідачу [PERSON] грошову позику в розмірі 4 200 000,00 грн., дата повернення позики встановлена 20 травня 2015 року. Виконання зобов`язань по укладеному між позикодавцем та позичальником договору мало гарантувати те, що на дату укладення договорів позики позичальнику належали на праві приватної власності об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлова будівля та споруди, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (нежитлова будівля літ. Л-3 - підвал поз. І-ІХ, загальною площею 301,4 кв.м. на І поверсі поз. 1-18, площею 299,0 кв.м., на II поверсі поз. 19-36, площею 300,4 кв.м., мезонін поз. 37-50, площею 203,0 кв.м., загальною площею 1103,8 кв.м., ганок літ. л, № 1-6, І споруди; земельна ділянка кадастровий номер 1210100000:07:226:0010, загальною площею 0,0926 га, розташована за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з неповерненням позики позивач змушений був звернутися до Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» із позовною заявою про стягнення боргу за договором позики б/н від 20 травня 2014 року. 10 липня 2015 року рішенням Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» справа № 10.07/2015 позовні вимоги було задоволено в повному обсязі та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по договору позики б/н від 20 травня 2014 року в розмірі 4 200 000,00 грн. Рішення набрало законної сили 10 липня 2015 року. Проте, відповідач [PERSON] , діючи недобросовісно, вивів належні йому активи з метою уникнення стягнення заборгованості за рішенням Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10.07.2015 року у справі № 10.07/2015. Як стало відомо позивачу із листа відповідача [PERSON] від 15 вересня 2023 року на адвокатський запит, одразу після прийняття рішення Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10.07.2015 року у справі № 10.07/2015, а саме 21 липня 2015 року [PERSON] уклав із своєю дочкою оспорювані договори щодо відчуження належних йому на праві власності об`єктів нерухомого майна - нежитлової будівлі та споруд, а також земельної ділянки. Договори дарування укладено [PERSON] на користь його рідної дочки [PERSON] . Наполягав на тому, що договори дарування укладені відповідачем [PERSON] з метою уникнути цивільно-правової відповідальності за борговим зобов`язанням та рішенням третейського суду перед позивачем та направлене на недопущення звернення стягнення на його майно, а відтак порушують майнові інтереси позивача як кредитора. Оспорювані договори дарування використовувалися відповідачем [PERSON] для уникнення сплати боргу та виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили, а тому є недійсними, оскільки порушують публічний порядок, вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. В подальшому, на підставі оскаржуваних договорів дарування державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою (Грамс) Ольгою Валеріївною були прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23022687 від 21.07.2015 року та № 23022687 від 21.07.2015 року, а також проведено державну реєстрацію права власності на вказану вище нежитлову будівлю та споруди, земельну ділянку. Позивач вважає, що договори дарування нежитлової будівлі та споруд, а також земельної ділянки від 21.07.2015 року слід визнати недійсними на підставі пункту 6 статті 3 ЦК України, частини третьої статті 13 ЦК України та статті 228 ЦК України, оскільки вони укладалися з метою приховування майна відповідача [PERSON] та використовувалися ним для уникнення сплати боргу та виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. 24 жовтня 2023 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] та наведені у позовній заяві обставини він визнає в повному обсязі. Зазначив, що між ним та його дочкою - [PERSON] дійсно 21 липня 2015 року були укладені спірні договори дарування нежитлової будівлі та споруд, а також земельної ділянки. Вказані правочини були ним вчинені у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед [PERSON] як кредитором за договором позики б/н від 20 травня 2014 року, були укладені з метою уникнути виконання ним грошового зобов`язання перед [PERSON] за договором позики б/н від 20 травня 2014 року та направлені на уникнення арешту та/або звернення стягнення на належне йому майно на підставі рішення Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10.07.2015 року у справі № 10.07/2015 про прийняття якого йому стало відомо напередодні укладання вищевказаних правочинів. 04 грудня 2023 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає, наведені у позовній заяві доводи вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. З 10 липня 2015 року (з моменту прийняття Постійно діючим третейським судом «Південно-східний Міжрегіональний» рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості по договору позики б/н від 20 травня 2014 року у розмірі 4200000,00 грн.) до вересня 2023 року жодних дій позивачем, спрямованих на стягнення з [PERSON] коштів не вчинялось. Позиція відповідача [PERSON] у даній справі фактично підтверджує обставини, викладені у позові, відповідач [PERSON] позов визнає та не має жодних заперечень проти задоволення. Разом з цим, саме по собі визнання позову одним із відповідачів не може бути самостійною підставою для задоволення позовних вимог без дослідження інших обставин справи. При укладенні договору дарування нежитлової будівлі та споруд від 21.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1788, а також договору дарування земельної ділянки від 21.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1793, щодо нежитлової будівлі та споруд, а також щодо земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] , відповідачем [PERSON] підтверджено відсутність заборони відчуження об`єкту нерухомого майна на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. У вказаних договорах відповідач [PERSON] гарантує, зокрема, відсутність прав третіх осіб та будь-яких обтяжень на об`єкти нерухомого майна та відсутність тяжких обставин, під впливом яких укладено даний договір. Також, у договорах сторони підтвердили дійсність намірів при його укладанні, а також те, що даний договір не має характеру фіктивного чи удаваного правочину. Наполягав на тому, що за умови встановлення факту наявності у боржника іншого майна, за рахунок якого кредитор не позбавляється можливості задовольнити свої вимоги, не можна стверджувати, що його права порушені укладенням угод про відчуження майна, що не матимуть наслідком неплатоспроможність боржника. Окрім майна, що є предметом оскаржуваних позивачем договорів дарування, у відповідача [PERSON] є у власності інше цінне майно, яке може гарантувати виконання зобов`язання за договором позики. Також, позивачем для задоволення кредиторських вимог за договором позики не взято до уваги участь відповідача [PERSON] у юридичних особах як бенефіціара та учасника даних юридичних осіб. Визнання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань перед позивачем фактично свідчить про відсутність спору між позивачем та відповідачем [PERSON] . Посвідчуючи договори дарування приватний нотаріус встановив, що дарувальник та обдаровуваний діяли добровільно і перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, однаково розуміли значення своїх дій, умов та правових наслідків цього правочину, попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин. Сторонами правочину також підтверджено, що договори дарування не носять характеру фіктивного та удаваного правочину. Таким чином, відповідачами на момент укладення оскаржуваних договорів дарування було дотримано всіх вимог чинного законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Також, сторонами правочину здійснено фактичну передачу майна та проведено державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Звернув увагу, що позивач зазначає про порушення його майнових прав лише у зв`язку з укладенням відповідачами договорів дарування, при цьому жодних дій щодо задоволення своїх майнових прав шляхом звернення стягнення на доходи, кошти, інше майно, що належить відповідачу [PERSON] , позивачем не здійснювалося, що додатково свідчить про зацікавленість позивача не в отриманні боргу за договором позики, а саме у визнанні недійсними договорів дарування. Вважає, що на час подання даного позову, навіть за наявності рішення Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від у справі № 10.07/2015 позивач фактично не має підстав для його реалізації, оскільки у встановлений законом строк не звернувся до відповідного суду з заявою про видачу виконавчого листа на виконання рішення третейського суду. Відповідач [PERSON] вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається в позовній заяві, а відповідачем [PERSON] доведено безпідставність та необґрунтованість вимог. У зв`язку з викладеним просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Також, разом з відзивом на позовну заяву представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав до суду заяву про застосування строку позовної давності у справі, в якій просив застосувати строк позовної давності до вимог [PERSON] у цивільній справі № 204/13242/23, посилаючись на те, що оскаржувані позивачем договори було укладено відповідачами 21 липня 2015 року, а позовну заяву до суду позивачем подано 19 вересня 2023 року, тобто більше, ніж через вісім років після вчинення оскаржуваних правочинів. Право стягнення боргу виникло у позивача 10 липня 2015 року, а оскаржувані правочини вчинено 21 липня 2015 року, а тому право на позов виникло у позивача фактично з наступного календарного дня після укладення відповідачами оскаржуваних правочинів, тобто 22 липня 2015 року. У зв`язку з цим вважає, що наявні підстави вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності за заявленими позовними вимогами. Також, зазначив, що посилання позивача на те, що про укладені правочини стало відомо лише 15 вересня 2023 року з відповіді на адвокатський запит не спростовують того, що протягом восьми років позивач не здійснював жодних дій на відновлення порушеного права, хоча і мав об`єктивну можливість дізнатись про порушення свого права. 12 грудня 2023 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Позивач вважає, що стягнення суми заборгованості за договором позики як спосіб захисту порушених прав не є єдино можливим, що жодним чином не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема, визнання фраудаторннх правочинів недійсними на підставі пункту 6 статті 3 ЦК України, частини третьої статті 13 ЦК України та статті 228 ЦК України або на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Навіть якщо недобросовісні особи уклали договір з дотриманням усіх формальних вимог, але його мета протиправна, суд може визнати такий договір недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення в нього зобов`язання з повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Відповідач [PERSON] як боржник позивача після виникнення в нього зобов`язання перед позивачем з повернення суми позики вчинив дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності (зменшуючи таким чином об`єм і сукупну вартість майна), тобто вчинив із власною донькою - відповідачем [PERSON] оспорювані договори дарування, які не відповідають критеріям розумності, не мають на меті добросовісне виконання зобов`язань перед позивачем, а фактично направлені на зменшення розміру активів відповідача як боржника, а тому відповідач [PERSON] діяв очевидно недобросовісно, зловживаючи правами стосовно позивача як кредитора. Вважає, що посилання представника відповідача [PERSON] на те, що відповідач [PERSON] має достатньо майна, на яке можливо звернути стягнення, також не заслуговують на увагу, оскільки інформації про те, яке саме майно являється співмірним із сумою заборгованості та на нього може бути безперешкодно звернуто стягнення, не зазначено. Щодо посилань на пропуск позивачем строку позовної давності зазначає, що позивач вперше про відчуження відповідачем належного йому майна дізнався з відповіді відповідача [PERSON] від 15 вересня 2023 року на адвокатський запит № 11/09/2023 від 11 вересня 2023 року, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено. 02 лютого 2024 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено наступне. Відповідач [PERSON] має сумніви щодо поданих в якості доказів та незасвідчених позивачем копій документів, які додані до позовної заяви. Крім того, позивач у позовній заяві заявляє вимоги щодо правовідносин, які виникли поза межами загальних строків позовної давності. При цьому, клопотань про поновлення строку позовної давності позивачем не подавалось. Поважність причин пропуску строку на звернення до суду позивачем не доведено. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, та просив суд позовну заяву задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити позивачу у задоволенні позовну в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Раніше під час розгляду справи в судових засіданнях позовні вимоги визнавав та не заперечував проти задоволення позову. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетілова (Грамс) О.В. в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 20 травня 2014 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено Договір про надання позики, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 4\~200\~000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк. Позика передається в готівковій формі шляхом передачі відповідних грошових коштів позичальнику. Строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і закінчується 20 травня 2015 року (включно) (т. 1 а.с. 204-205). Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. В свою чергу, пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є договори та інші правочини. Рішенням Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 липня 2015 року по справі № 10.07/2015 було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по договору позики б/н від 20 травня 2014 року в розмірі 4\~200\~000,00 грн. (т. 1 а.с. 215-216). Вказане рішення набуло чинності 10 липня 2015 року. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] під час розгляду справи зазначав, що у відповідача [PERSON] наявні сумніви щодо дат створення доказів, на які посилається позивач, вважав, що дати створення Договору про надання позики від 20 травня 2014 року, розписки [PERSON] від 20 травня 2014 року про отримання позики та рішення Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 липня 2015 року по справі № 10.07/2015, не відповідають датам, зазначеним у даних документах, а також мав сумніви, що [PERSON] та [PERSON] підписували ці документи. У зв`язку з цим, за клопотанням представника відповідача [PERSON] - [PERSON] ухвалою суду від 02 травня 2024 року (т. 2 а.с. 68-69) по справі було призначено комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизу, проведення якої було доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертизи поставлені такі питання: чи виконано підписи від імені [PERSON] та [PERSON] на всіх сторінках документу Договору про надання позики від 20 травня 2014 року, тими особами, від імені яких вони зазначені, чи їх виконано іншою особою?; чи відповідає дата складання договору про надання позики (а саме 20 травня 2014 року) даті його фактичного виготовлення (друку)?; чи відповідає час виконання рукописних підписів на договорі про надання позики від 20 травня 2014 року даті, вказаній на документі; в який проміжок часу виконано підписи?; чи відповідає час виконання рукописного тексту розписки [PERSON] від 20 травня 2014 року про отримання позики даті, вказаній у документі?; чи виконано підписи від імені [PERSON] та [PERSON] на останній сторінці документу рішення Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 липня 2015 року по справі № 10.07/2015, тими особами, від імені яких вони зазначені, чи їх виконано іншою особою?; чи відповідає дата складання рішення Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 липня 2015 року по справі № 10.07/2015 даті його фактичного виготовлення (друку)?; чи відповідає час виконання рукописних підписів на рішенні Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 липня 2015 року по справі № 10.07/2015 даті, вказаній на документі; в який проміжок часу виконано підписи?; чи були виконані рукописні підписи на рішенні Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 липня 2015 по справі № 10.07/2015 та на договорі про надання позики від 20 травня 2014 року в один проміжок часу?; чи були виконані машинописний текст на рішенні Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 липня 2015 по справі № 10.07/2015 та машинописний текст на договорі про надання позики від 20 травня 2014 року в один проміжок часу? Однак, призначена ухвалою суду від 02 травня 2024 року комплексна судова почеркознавча та технічна експертиза проведена не була. 19\~листопада 2024\~року до суду з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист про неможливість надання висновку судового експерта та повернення без виконання ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2024 року у зв`язку з невиконанням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, а також неоплатою рахунку за проведення експертизи (т. 2 а.с. 198-199). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки суд розглядає справи виключно в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, а також враховуючи визнання відповідачем [PERSON] викладених у позовній заяві обставин, суд вважає встановленим, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] існували правовідносини як між позикодавцем та позичальником та на теперішній час існує рішення третейського суду, яке набрало законної сили, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 4\~200\~000,00 грн., яка до теперішнього часу [PERSON] не повернута. Будь-яких доказів, які б спростовували вказані обставини, матеріали справи не містять та відповідачем [PERSON] суду не надані. При цьому, обов`язок доведення перед судом переконливості своєї позиції покладається у рівній мірі як на позивача, так і на відповідача. Заперечення представника відповідача в частині дат створення договору про надання позики від 20 травня 2014 року, розписки про отримання позики від 20 травня 2014 року та рішення третейського суду від 10 липня 2015 року, а також щодо осіб, які підписали ці документи, зводяться лише до його незгоди та невизнання цих обставин, та грунтуються на припущеннях. В свою чергу, самі сторони договору позики та учасники справи № 10.07/2015 [PERSON] та [PERSON] визнавали і факт підписання ними вищезазначених документів, і факт того, що ці документи були створені саме в ті дати, які зазначені в цих документах. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] було достовірно відомо про наявність рішення Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 липня 2015 року по справі № 10.07/2015, оскільки на вказаному рішенні міститься підпис відповідача [PERSON] про отримання примірника рішення та у рішенні вказано, що це рішення оголошене сторонам. Судом також встановлено, що станом на дату укладення договору позики (станом на 20 травня 2014 року), а також станом на дату ухвалення Постійно діючим третейським судом «Південно-східний Міжрегіональний» рішення по справі № 10.07/2015 (станом на 10 липня 2015 року) відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належало нерухоме майно, а саме: на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі та споруди від 11 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1658, [PERSON] належала нежитлова будівля та споруди, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що складається з: нежитлова будівля літ. Л-3 - підвал поз. І-ІХ, загальною площею 301,4 кв.м., на І поверсі поз. 1-18, площею 299,0 кв.м., на II поверсі поз. 19-36, площею 300,4 кв.м., мезонін поз. 37-50, площею 203,0 кв.м., загальною площею 1103,8 кв.м., ганок літ. л, № 1-6, І споруди; на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 316146, виданого управлінням Держкомзему у м. Дніпропетровськ Дніпропетровської області від 14 жовтня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 вересня 2010 року № 1663, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011010404315, [PERSON] належала земельна ділянка кадастровий номер 1210100000:07:226:0010, загальною площею 0,0926 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після ухвалення Постійно діючим третейським судом «Південно-східний Міжрегіональний» 10 липня 2015 року рішення по справі № 10.07/2015 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 4\~200\~000,00 грн., достовірно знаючи про наявність цього рішення та обов`язок в повному обсязі сплатити заборгованість, розуміючи, що на належне [PERSON] нерухоме майно в подальшому може бути звернуто стягнення, [PERSON] вирішив терміново відчужити належне йому нерухоме майно. Так, вже 21 липня 2015 року між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдаровуваною було укладено договір дарування нежитлової будівлі та споруд, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1788, згідно з яким дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваній належну йому на праві власності нежитлову будівлю та споруди, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що складається з: нежитлова будівля літ. Л-3 - підвал поз. І-ІХ, загальною площею 301,4 кв.м., на І поверсі поз. 1-18, площею 299,0 кв.м., на II поверсі поз. 19-36, площею 300,4 кв.м., мезонін поз. 37-50, площею 203,0 кв.м., загальною площею 1103,8 кв.м., ганок літ. л, № 1-6, І споруди (т. 1 а.с. 217-218). Крім того, 21 липня 2015 року між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдаровуваною було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1793, згідно з яким дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваній належну йому на праві власності земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:07:226:0010, загальною площею 0,0926 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 220-221). Того ж дня, тобто 21 липня 2015 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В. за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказані вище нежитлову будівлю та споруди, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 40959762 від 21 липня 2015 року, номер запису про право власності 10489667, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 684812012101 (т. 1 а.с. 219). Також, 21 липня 2015 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В. за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказану вище земельну ділянку, яка знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 40960105 від 21 липня 2015 року, номер запису про право власності 10489757, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 684820212101 (т. 1 а.с. 222). При цьому, судом встановлено, що обдаровувана відповідач [PERSON] , [INFO] , є дочкою дарувальника [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16 вересня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 889 (а.с. 214). Звертаючись 19 вересня 2023 року до суду з даним позовом позивач [PERSON] наполягав на тому, що вищевказані договори дарування слід визнати недійсними, оскільки вони порушують публічний порядок та вчинені з метою уникнення від сплати боргу та виконання рішення третейського суду про стягнення боргу, а також наполягав на тому, що необхідно скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену нежитлову будівлю та споруди, а також земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист її порушеного цивільного права. Як вже було зазначено вище, на момент укладення оспорюваних договорів дарування від 21 липня 2015 року відповідач [PERSON] був обізнаний про наявність рішення Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 липня 2015 року по справі № 10.07/2015 та його обов`язок в повному обсязі сплатити заборгованість у розмірі 4\~200\~000,00 грн. При цьому, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя\~статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач [PERSON] є заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчиненням оспорюваних правочинів, у зв`язку з чим він має право заявляти вимоги про визнання вказаних правочинів недійсними. При цьому, щодо посилань представника [PERSON] [PERSON] на те, що позивач з 10 липня 2015 року, тобто з моменту ухвалення Постійно діючим третейським судом «Південно-східний Міжрегіональний» рішення по справі № 10.07/2015, до вересня 2023 року не вживав жодних дій, спрямованих на стягнення з відповідача [PERSON] боргу, то суд зазначає, що вказана обставина не впливає на право позивача звернутися до суду з позовом про визнання правочинів недійсними у випадку, якщо позивач вважає такі правочини фраудаторними. Щодо посилання відповідача [PERSON] на те, що оскаржувані правочини не порушують прав та законних інтересів позивача, оскільки у відповідача [PERSON] наявне інше майно, за рахунок якого позивач [PERSON] може задовольнити свої вимоги, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у пункті 1.21.1 укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору про надання позики від 20 травня 2014 року, було обумовлено, що на дату підписання сторонами цього договору і до повного виконання позичальником зобов`язань за цим договором, позичальник гарантує, що позичальником без попередньої письмової згоди позикодавця не здійснено і не буде здійснено відчуження будь-яким чином (в тому числі, але не виключно договорів купівлі-продажу майна, інших договорів міни, дарування тощо) належного на дату укладення сторонами цього договору позичальникові на праві власності майна (об`єктів нерухомого майна, земельних ділянок, рухомого майна, майнових прав тощо); на таке майно не накладені і не будуть накладені арешти, обмеження, та/або обтяження; таке майно не продано і не буде продано, не подаровано і не буде подаровано, не здано і не буде здано в оренду чи інше користування третім особам; позичальник іншим чином не буде розпоряджатися своїм майном за винятком одержання попередньої письмової згоди на це від позикодавця за цим договором. Згідно з п. 1.23 договору про надання позики від 20 травня 2014 року, позичальник, починаючи з дати укладення сторонами цього договору, зобов`язаний одержати попередню письмову згоду позикодавця для укладення будь-якого нового договору (угоди) чи іншого правочину з будь-якою особою, якщо новий договір чи інший правочин оцінюється на суму, що перевищує 50\~000,00 грн. в кожному конкретному випадку. Крім того, надаючи оцінку зазначеним вище доводам сторони відповідача [PERSON] суд виходить з того, що важливим є факт наявності іншого нерухомого майна саме на час укладення оспорюваних правочинів, а не на час розгляду спору судом. Як вбачається з Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 356685290 від 01 грудня 2023 року (т. 1 а.с. 110-116), [PERSON] , як на момент укладення ним з [PERSON] договору про надання позики від 20 травня 2014 року, так і на момент ухвалення Постійно діючим третейським судом «Південно-східний Міжрегіональний» рішенням від 10 липня 2015 року по справі № 10.07/2015, окрім нежитлової будівлі та споруд, а також земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які є предметом спірних договорів дарування, на праві власності належало лише домоволодіння [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1342157312101). Інше ж нерухоме майно було набуто [PERSON] вже після укладення між ним та [PERSON] договору про надання позики від 20 травня 2014 року. При цьому, відомостей щодо вартості домоволодіння [ADDRESS] матеріали справи не містять. Враховуючи наведене суд не бере до уваги та відхиляє твердження представника відповідача [PERSON] про те, що у [PERSON] на момент укладення оспорюваних договорів дарування у власності було достатньо іншого майна, за рахунок якого він міг відповідати за своїми зобов`язаннями перед позикодавцем, на яке можливо б було звернути стягнення та якого було б достатньо для задоволення вимог [PERSON] . Вирішуючи заявлені позовні вимоги в частині визнання договору дарування нежитлової будівлі та споруд, а також договору дарування земельної ділянки недійсними суд виходить з наступного. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. При цьому, у частині 1 вказаної статті визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а у частині 5 цієї статті закріплено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями частини 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою, п`ятою та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У статті 3 ЦК України закріплено, що загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність. Цивільні права\~особа здійснює\~у межах,\~наданих їй\~договором або\~актами цивільного\~законодавства. При здійсненні\~своїх прав\~особа зобов`язана\~утримуватися від\~дій,\~які могли\~б порушити\~права інших\~осіб,\~завдати шкоди\~довкіллю або\~культурній спадщині. Не допускаються\~дії особи,\~що вчиняються\~з наміром\~завдати шкоди\~іншій особі,\~а також\~зловживання правом\~в інших\~формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника (фраудаторний правочин), на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом або послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша. При цьому, договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. В такому випадку доказуванню підлягає та обставина, що сторони оспорюваного договору вжили своє право «на зло» та що цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори дарування) використовувались для недопущення звернення стягнення на майно боржника. Відповідно до\~ст.\~234\~ЦК України,\~фіктивним є\~правочин,\~який вчинено\~без наміру\~створення правових\~наслідків,\~які обумовлювалися\~цим правочином.\~Фіктивний правочин\~визнається судом\~недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. У частинах 2, 3 ст. 228 ЦК України закріплено, що правочин,\~який порушує\~публічний порядок,\~є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Вимогами\~статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У даній справі виникла ситуація, коли відповідач [PERSON] , маючи зобов`язання повернути [PERSON] борг за договором позики та виконати рішення Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 липня 2015 року по справі № 10.07/2015, свідомо його не виконує та не вживає будь-яких заходів для його виконання. Суд вважає встановленим той факт, що відповідачу [PERSON] на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу від 10 липня 2015 року було достовірно відомо про наявність обов`язку сплатити [PERSON] борг за договором позики від 20 травня 2014 року та виконати рішення третейського суду від 10 липня 2015 року, у зв`язку з чим, [PERSON] , передбачаючи настання негативних для себе наслідків у вигляді звернення стягнення на його нерухоме майно, з метою приховати вказане майно від подальшого звернення стягнення на вказане майно, відчужив належну йому на праві власності нежитлову будівлю та споруди, а також земельну ділянку своїй рідній дочці - [PERSON] . Про направленість оспорюваних договорів дарування на ухилення від виконання зобов`язання з повернення боргу [PERSON] та виконання рішення третейського суду від 10 липня 2015 року по справі № 10.07/2015 про стягнення боргу у своїй сукупності свідчать наступні обставини. 1. Оспорювані позивачем договори дарування укладені між [PERSON] та [PERSON] через незначний проміжок часу (через 11 днів) після ухвалення Постійно діючим третейським судом «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 липня 2015 року рішення по справі № 10.07/2015, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості по договору позики б/н від 20 травня 2014 року в розмірі 4\~200\~000,00 грн. 2. [PERSON] , яка набула право власності на нежитлову будівлю та споруди, а також на земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , є рідною дочкою [PERSON] , що свідчить про фіктивність укладених між відповідачами договорів шляхом переоформлення права власності щодо майна [PERSON] на користь близького родича. 3. На час укладення 21 липня 2015 року оспорюваних договорів [PERSON] , [INFO] , не набула повної цивільної дієздатності (не досягла повноліття), що на переконання суду додатково свідчить про фіктивність договорів, оскільки не досягши повноліття обдаровувана не набула реальної можливості самостійно розпоряджатися отриманим в дар нерухомим майном, і могла їм розпорядитися виключно через своїх законних представників, якими є її батьки, в тому числі і відповідача [PERSON] . 4. Сам [PERSON] під час розгляду справи в судовому засіданні визнав, що договори дарування нежитлової будівлі та споруд, а також земельної ділянки, він уклав саме тому, що хотів убезпечити це майно на випадок, якщо не зможе повернути [PERSON] борг. При цьому, будучи достовірно обізнаним про наявність обов`язку сплатити [PERSON] заборгованість у значному розмірі, [PERSON] не вжив заходів щодо продажу належної йому на праві власності нежитлової будівлі та споруд, а також земельної ділянки, та подарував це нерухоме майно неповнолітній на той момент дочці. Крім того, жодних доказів того, що передача вказаного нерухомого майна фактично відбулася, відповідачами суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорювані договори дарування були укладені [PERSON] та [PERSON] з метою приховання нерухомого майна (нежитлової будівлі та споруд, а також земельної ділянки) від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язання щодо сплати [PERSON] боргу за договором позики від 20 травня 2014 року та виконання рішення третейського суду від 10 липня 2015 року, без наміру створення правових наслідків, обумовлених вказаним договором. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків та направлений на зменшенням платоспроможності боржника після виникнення в нього зобов`язання з повернення суми позики, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Крім того, порушення загальних засад цивільного законодавства, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі, може бути самостійною підставою недійсності правочину. Наявність умислу на укладення договору дарування з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язання щодо сплати боргу, шляхом звернення стягнення на це майно, є підставою для визнання його недійсним. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваних договорів дарування, укладених між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , недійсними, оскільки вказані договори дарування суперечать моральним засадам суспільства та були вчинені без наміру створення правових наслідків, обумовлених ними. Щодо заперечень представника відповідача [PERSON] проти позову суд зазначає, що сам по собі факт реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не є доказом реального настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, оскільки така реєстрація передбачена ст.ст.\~182,\~331 ЦК України,\~та вимогами\~Закону України«Про нотаріат»\~і «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», у зв`язку з чим суд не бере до уваги та відхиляє посилання представника відповідача в цій частині. Також, сам по собі факт зазначення у договорах дарування про те, що сторони розуміють природу договору дарування, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені в ньому, не є доказом реального настання правових наслідків, обумовлених цими договорами дарування. Суд констатує, що оспорювані договори дарування, укладені між відповідачами [PERSON] та [PERSON] після набрання законної сили рішенням Постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 липня 2015 року по справі № 10.07/2015, яким з [PERSON] стягнуто заборгованість по договору позики б/н від 20 травня 2014 року в розмірі 4\~200\~000,00 грн., вчинено з метою ухилитись від виконання обов`язку в повному обсязі погасити заборгованість перед [PERSON] , без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до [PERSON] та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язання щодо повернення боргу шляхом звернення стягнення на це майно. За таких обставин суд вважає, що порушене право позивача [PERSON] підлягає судовому захисту. У зв`язку з цим підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсними договору дарування нежитлової будівлі та споруд від 21 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1788, предметом якого є нежитлова будівля та споруди, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також договору дарування земельної ділянки від 21 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1793, предметом якого є земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:07:226:0010, загальною площею 0,0926 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того,\~відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~236\~ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Установлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Так, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. У пункті 2 частини 1\~статті 10\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», закріплено, що державним реєстратором є нотаріус. Як вже було зазначено вище, 21 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23022687, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 10489667 про право власності [PERSON] на нерухоме майно: нежитлову будівлю та споруди, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 684812012101. Також, 21 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23022687, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 10489757 про право власності [PERSON] на нерухоме майно: земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:07:226:0010, загальною площею 0,0926 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 684820212101. Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» закріплено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до\~пункту 1\~частини сьомої\~статті 37\~цього Закону,\~посадовою особою\~Міністерства юстиції\~України.\~При цьому\~дата і\~час державної\~реєстрації набуття\~речових прав,\~обтяжень речових\~прав,\~що були\~припинені у\~зв`язку з\~проведенням відповідної\~державної реєстрації\~та наявні\~в Державному\~реєстрі прав,\~у тому\~числі в\~його невід`ємній\~архівній складовій\~частині,\~залишаються незмінними. Згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За таких\~обставин,\~оскільки під\~час розгляду\~справи суд\~дійшов до\~висновку про\~наявність підстав\~для визнання\~недійсним договору дарування нежитлової будівлі та споруд від 21 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1788, суд вважає, що слід також скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Грамс Ольги Валеріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23022687 від 21 липня 2015 року, про проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] на нерухоме майно: нежитлові будівлі та споруди, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 684812012101, номер запису про право власності 10489667, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. Також,\~оскільки під\~час розгляду\~справи суд\~дійшов до\~висновку про\~наявність підстав\~для визнання\~недійсним договору дарування\~земельної ділянки від 21 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1793, суд вважає, що слід також скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Грамс Ольги Валеріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23022687 від 21 липня 2015 року про проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] на нерухоме майно: земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:07:226:0010, загальною площею 0,0926 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 684820212101, номер запису про право власності 10489757, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. Щодо вимог [PERSON] в\~частині скасування\~державної реєстрації\~права власності\~ [PERSON] на\~нежитлову будівлю\~та споруди,\~а також\~на земельну\~ділянку,\~що розташовані\~за адресою:\~ [ADDRESS] , то такі позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вони є передчасними та не є ефективним способом захисту порушеного права. Суд зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про\~речові права,\~обтяження речових\~прав,\~внесені до\~Державного реєстру\~прав,\~не підлягають\~скасуванню та/або\~вилученню,\~крім випадків,\~передбачених\~пунктом 1\~частини\~сьомої статті\~37\~цього Закону. Скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є підставою для припинення за [PERSON] речового права та поновлення права власності та запису про право власності на нежитлову будівлю та споруди, а також на земельну ділянку за [PERSON] , оскільки відповідні права повертаються у стан, що існував до скасування державної реєстрації, а дата і час державної реєстрації набуття речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної (скасованої) державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, залишаються незмінними, що узгоджується з положеннями статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Розглянувши заяву представника відповідача [PERSON] [PERSON] про застосування строку позовної давності у справі, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. Посилання представника відповідача [PERSON] [PERSON] на сплив строку позовної давності для пред`явлення до суду даного позову суд вважає недоведеними, належним чином не обґрунтованими та безпідставними. Позивач [PERSON] \~не був\~стороною оскаржуваних\~договорів дарування\~від 21\~липня 2015\~року,\~а тому\~відсутні будь-які\~підстави вважати,\~що перебіг\~позовної давності\~слід рахувати\~з наступного\~дня після\~вчинення оскаржуваних\~правочинів,\~тобто з\~22\~липня 2015\~року.\~По відношенню\~до осіб,\~які не\~були сторонами\~правочину та\~не були\~присутні при\~його укладенні,\~строк позовної\~давності слід\~рахувати з\~дня,\~коли особа\~довідалась або\~могла довідатися\~про порушення\~своїх прав\~укладенням такого\~договору.\~Отже,\~твердження представника\~відповідача [PERSON] \~ [PERSON] \~суд в\~цій частині\~до уваги\~не приймає. Судом встановлено, що за вих. № 11/09/2023 від 11 вересня 2023 року представником [PERSON] [PERSON] було направлено на адресу [PERSON] адвокатський запит з вимогою надати інформацію про укладені [PERSON] в період з 20 травня 2015 року по 01 серпня 2023 року з третіми особами договори відчуження будь-якого належного йому на праві власності майна на суму, що перевищує 50\~000,00 грн. (т. 1 а.с. 40). На вказаний запит 15 вересня 2023 року [PERSON] було надано відповідь, в якій повідомлено про те, що в період з 20 травня 2015 року по теперішній час ним було укладено договір дарування нежитлової будівлі та споруд від 21 липня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1788, а також договір дарування земельної ділянки від 21 липня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грамс О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1793, договори укладено ним на користь дочки [PERSON] (т. 1 а.с. 43). Також, отримано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 346540090 (т. 1 а.с. 44-45) та № 346538341 (т. 1 а.с. 46-47) від 14 вересня 2023 року, в якій містилась інформація про укладені [PERSON] 21 липня 2015 року договори дарування нежитлової будівлі та споруд, а також земельної ділянки. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає, що саме 15 вересня 2023 року слід вважати датою, з якої позивач [PERSON] дізнався про порушення свого права укладеними між відповідачами спірними договорами дарування. При цьому, до суду з даним позовом позивач [PERSON] звернувся 19 вересня 2023 року, а тому строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом ним не пропущений. Щодо тверджень представника відповідача [PERSON] про те, що позивач не подав клопотання про поновлення строку позовної давності, суд зазначає, що необхідність подання такого клопотання обумовлена пропуском строку позовної давності. Враховуючи, що позивачем строк позовної давності не був пропущений, доводи представника відповідача [PERSON] судом до уваги не беруться та відхиляються. Отже, заява представника відповідача [PERSON] [PERSON] про застосування строку позовної давності до вимог [PERSON] задоволенню не підлягають. Оцінюючи у\~сукупності усі\~інші аргументи\~сторін,\~наведені ними\~в обґрунтування\~своїх вимог\~або заперечень,\~суд до\~уваги їх\~не бере,\~оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , за які позивачем було сплачено судовий збір, то з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на загальну суму 2\~147,20 грн., тобто по 1\~073,60 грн. з кожного відповідача (2\~147,20 грн. / 2 = 1\~073,60 грн.). На підставі ст.ст. 3, 11, 13, 15, 202, 203, 215, 228, 234, 253, 256, 261, 267, 717 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial