Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-27 00:00:00

В жовтні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] . Спадщину після його смерті як спадкоємець по заповіту на 3/8 частку спадкового майна прийняла його онука [PERSON] та обов`язкову частку на 1/8 частину домоволодіння прийняла його непрацездатна дружина [PERSON] , яка померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина на 5/8 частки вказаного домоволодіння яку прийняла її онука [PERSON] як спадкоємець по заповіту. Однак, оскільки спадкодавці не отримали при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, вона може оформити на себе право власності на спадкове майно. Просила суд визнати за нею право власності все вказане домоволодіння в порядку спадкування. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, направивши до суду заяву, в якій позов підтримала та просила розглянути справу у її відсутності. Представник відповідача Новоселицької міської ради Чернівецького району Чернівецької області звернувся до суду із заявою, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що по [ADDRESS] розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Вказане домоволодіння станом на 1990-1991 роки відносилося до категорії робочих дворів і було побудовано подружжям [PERSON] та [PERSON] до 1978 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини (особовий рахунок № [NUMBER] ). Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування. Правові акти чинні на час проведення будівництва пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Так, порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1969 року, діюча на час побудови домоволодіння, передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя. З довідки щодо надання інформації № 1324/35.10-13 від 12 грудня 2023 року Новоселицького ВДРАЦС у Чернівецькому районі Чернівецької області вбачається, що 04 травня 1962 року у виконавчому комітеті Рокитненської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області було зареєстровано шлюб громадянина [PERSON] та [PERSON] .. Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді подружжям [PERSON] та [PERSON] , то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина 1/2 частину вищевказаного домоволодіння. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки, спадкові відносини у даному випадку виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України та продовжують існувати після набрання ним чинності, то до них застосовуються положення ЦК України. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час виникнення вказаних правовідносин, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 535 ЦК УРСР визначено, що право на обов`язкову частку в спадщині мають неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. При житті [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений 26 червня 2001 року секретарем Рокитненської сільської ради Новоселицького району відповідно до якого спадкодавець [PERSON] заповів все своє майно онучці [PERSON] .. З повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 26 квітня 2016 року вбачається, що [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Оскільки на момент смерті спадкодавця [PERSON] його дружина [PERSON] була непрацездатною, то вона мала право на обов`язкову частку у відповідності до змісту ст. 535 ЦК УРСР. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняли [PERSON] як спадкоємець по заповіту на 3/8 частки домоволодіння та непрацездатна дружина спадкодавця [PERSON] на обов`язкову частку, яка складає 1/8 частику домоволодіння, оскільки вони на час відкриття спадщини постійно проживали разом із спадкодавцем, чим вступила в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Рокитненської сільської ради № 1716 від 19 вересня 2017 року. [INFO] померла [PERSON] , після її смерті відкрилася спадщина на 5/8 частки вищевказаного домоволодіння, а саме на її 1/2 частку домоволодіння, як спільної сумісної власності подружжя та на 1/8 обов`язкової частки, яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] .. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно заповіту, який був складений 25 червня 2001 року та посвідчений секретарем Рокитненської сільської ради Новоселицького району, спадкодавець [PERSON] заповіла все своє майно онуці [PERSON] .. Спадщину після смерті [PERSON] позивач [PERSON] як спадкоємець за заповітом прийняла своєчасно, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою Рокитненської сільської ради № 1719 від 19 вересня 2017 року. Однак, у зв`язку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними зареєстрованих належним чином правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті подружжя [PERSON] та [PERSON] спадщину прийняла своєчасно, інших спадкоємців немає, то право власності на домоволодіння слід визнати за нею в порядку спадкування. На підставі ст.ст. 524, 529, 535, 548, 549 ЦК УРСР ст.ст. 328, 1218, 1223, 1268, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved