Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. В позовній заяві зазначає, що 15 березня 2024 року між ним та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки орієнтовною площею 0,1178 га. Згідно умов договору в підтвердження наміру придбати об`єкт та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (основного договору) продавець прийняла в день підписання договору грошові кошти в сумі 351 000 (триста п`ятдесят одну тисячу гривень 00коп.). Згідно умов договору відповідачка мала до укладення основного договору - не пізніше 15.06.2024р., зареєструвати право власності на житловий будинок та присвоїти кадастровий номер земельній ділянці, площею 0,1178 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: по [ADDRESS] . Водночас, станом на 16.06.2024р. вищевказаних дій відповідачкою не вчинено, вимоги позивача щодо укладення основного договору або ж повернення коштів повністю ігноруються. Таким чином, відповідачка безпідставно набула 351 000,00грн., які належать йому. Просить суд стягнути з [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] кошти в сумі 351000,00грн. на його користь та вирішити питання про розподіл судових витрат, в тому ж числі, стягнення витрат на професійну правничу допомогу - орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу пов`язаних з розглядом даної справи судом складає 15000грн., докази понесення яких буде надано суду в установленому процесуальним Законом порядку. В судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду подав заяву щодо розгляду справи у його відсутності , позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Заяву про слухання справи за її відсутності не надала, причини неявки суду не повідомила. Про час і місце слухання справи повідомлена належним чином. Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 15 березня 2024 року громадянка України [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] (продавець) та громадянин України [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] (покупець) уклали попередній договір купівлі-продажу. Згідно п. 1.1. договору сторони зобов`язуються в майбутньому, в строк не пізніше 15 червня 2024 року, на умовах і в порядку, визначених цим договором укласти і належним чином нотаріально посвідчити Основний договір купівлі-продаж нерухомого майна. Згідно п. 1.2. договору нерухомим майном за цим договором є : житловий будинок [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель орієнтовною площею 14,0кв.м. та земельна ділянка орієнтовною площею 0,1178га у нотаріальній формі та на умовах, визначених цим договором. Згідно п.2.1. вищевказаного договору, в підтвердження наміру придбати об`єкт ита з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (Основного договору), покупець передав, а продавець прийняла в день підписання цього договору грошові кошти у сумі 351000 (триста п`ятдесят одну тисячу грн.. 00коп), що сторонами визначено як еквівалент 9000доларів США, згідно з комерційним курсом продажу готівкового долара США на день укладання цього договору (курс 39,00гривень /1 долар США). Згідно п.2.2. договору, зазначені у п.2.1. договору забезпечувальні кошти не с завдатком, і на них не розповсюджуються норми цивільного законодавства України про завдаток. Дані забезпечувальні кошти, при виконанні всіх умов цього договору та при майбутньому укладенні основного договору зараховуються до вартості нерухомого майна, яка відповідно буде зазначатися в основному договорі. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не подано жодних заперечень щодо позовних вимог. Попередній договір купівлі-продажу від 15 березня 2024 року підписано сторонами [PERSON] - продавцем та [PERSON] - покупцем. Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Тобто, враховуючи вимоги ст. ст. 635, 657 ЦК України, попередній договір між сторонами підлягав укладенню в письмовій формі та нотаріальному посвідченню, проте, вказаний договір не був посвідчений нотаріально. В силу ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Встановлено, що сторони недотрималися вимоги закону про нотаріальне посвідчення попереднього договору, а тому, в силу ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України, такий договір є недійсним в силу закону (нікчемний правочин) і не створює юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Встановивши, що попередній договір купівлі-продажу від 15 березня 2024 року, який підлягав нотаріальному посвідченню, чого вчинено не було, оскільки попередній договір відповідно до вимог закону укладається у формі, встановленого для основного договору, а договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, тому суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов висновку, що договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між [PERSON] та [PERSON] укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому. Таким чином, судом встановлено, що укладений між сторонами правочин нікчемний, він не створює юридичних наслідків, а тому передані за таким правочином кошти не є авансом чи завдатком. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України). Факт отримання [PERSON] 351000грн. переданих [PERSON] на виконання п. 2.1. попереднього договору від 15 березня 2024 року в якості забезпечувальних коштів підтверджується підписанням попереднього договору. Згідно п.2.2. Договору, зазначені у п.2.1. Договору забезпечувальні кошти не с завдатком, і на них не розповсюджуються норми цивільного законодавства України про завдаток. Дані забезпечувальні кошти, при виконанні всіх умов цього Договору та при майбутньому укладенні основного договору зараховуються до вартості нерухомого майна, яка відповідно буде зазначатися в основному договорі. Відповідачем не подано до суду жодних доказів, які б спростовували пояснення позивача. Крім того не надано будь яких даних, які б свідчили про повне або часткове повернення відповідачем коштів [PERSON] , матеріали справи не містять. В матеріалах справи відсутні дані, про те, що попередній договір купівлі-продажу від 15 березня 2024 року виконаний відповідачем. Відповідно до зазначених норми, передані за недійсним (нікчемним правочином) кошти - є безпідставно отриманими і підлягають поверненню на підставі ч. 1 ст. 216, ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, Загальною засадою цивільного законодавства є добросовісність, розумність, справедливість. Цей принцип повною мірою підлягає як врахуванню учасниками цивільних відносин під час обрання варіанта належної поведінки з іншими учасниками, а так само має бути застосований під час оцінки судом поведінки усіх учасників цивільних відносин між собою. Кожна особа, діючи правомірно, повинна усвідомлювати, чи існує будь-яка справедлива підстава отримання нею тих або інших грошових коштів (матеріальних благ), чи відповідає існуючий характер взаємних стосунків сторін природі та вартості певного роду отримання, чи не створює така передача блага обов`язок з повернення неналежно отриманого. При цьому, суд має виходити з того, що підстава отримання будь-якого майна безвідплатно від іншої особи має бути недвозначною та явно вираженою з боку особи, яка здійснює таке передання. Отже, діючи розумно та добросовісно, кожен учасник цивільних відносин має оцінювати, чи не створює отримання якогось майна від іншої особи для самого отримувача певні цивільні зобов`язання, зокрема й щодо повернення отриманого без справедливої підстави. Цивільне право слугує меті забезпечення стабільності цивільного обороту, критерієм забезпечення чого є, за загальним правилом, отримання усіма учасниками цивільних відносин лише належного, тобто того, на отримання чого особа вправі справедливо та розумно розраховувати. Отже, саме такої розумної та справедливої підстави набуття грошових коштів у відповідача не існувало ані на час їх отримання, ані у подальшому такі підстави не виникли. Згідно з частиною першою статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача безпідставно набуте майно, а саме: грошові кошти, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, в зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо вимоги стягнення витрат на правничу допомогу. В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до статті 14 Правил адвокат надає правову допомогу відповідно до законодавства України про адвокатуру та адвокатську діяльність на підставі договору про надання правової допомоги. Зміст цієї угоди (форма його викладу) не може свідчити про безумовну домовленість сторін про порядок обчислення гонорару та порядок його сплати. Визнаним міжнародним стандартом здійснення адвокатської діяльності є принципи чесності та добропорядної репутації адвоката, який відображений в етичних кодексах поведінки адвокатів та який розповсюджується на всі напрями професійної діяльності адвоката. Договір про надання правової допомоги має відповідати вимогам Закону та Правилам, а також визнаним міжнародним та національним стандартам надання правової допомоги. Правові підстави для стягнення винагороди адвоката за надані послуги (гонорар) мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а саме договором про надання правової допомоги, письмовими документами про проведені розрахунки між сторонами договору. Позивач в позовній заяві зазначає, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу пов`язаних з розглядом даної справи судом складає 15000грн. При цьому жодного документального підтвердження надання правової допомоги, витрат на правову допомогу та їх розрахунку суду не надано. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо стягнення витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме: витрати на правову допомогу в розмірі 15000 грн. не підлягає задоволенню в повному обсязі, як така, що необґрунтована та безпідставна. Судом встановлено, що позивачем згідно квитанцій сплачено судовий збір у розмірі 3510,00 грн. за подання позовної заяви. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача. На підставі ст. 536, 625, 1048, 1212, 1214, 1218 ЦК України, ст. 12, 83, 89, 141, 247, 263-265, 268, 273, 281-282, 352 ЦПК України, суд

Outcome: partial