Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

у жовтні 2024 року до Солом`янського районного суду міста Києва звернулася [PERSON] , в особі представника - адвоката Сегал Є.А. з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обгрунтовує наступним. 01 березня 2020 року між [PERSON] (далі за текстом - «Позивач»/«Позикодавець») та [PERSON] (далі за текстом - «Відповідач»/«Позичальник») було укладено Договір позики. Відповідно до п.1 Договору позики, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Позикодавець передав Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США), надалі іменується «Позика», а Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Відповідно до п.2 Договору позики, Позика в розмірі зазначеному в пункті 1 передано Позикодавцем Позичальнику до підписання даного договору готівкою. Відповідно до п. 3 Договору позики, Позика за цим Договором надається під 12,5% річних. Відсотки за поточний місяць нараховуються на суму залишку позики на початок місяця та сплачуються Позичальником Позикодавцю щотижня по п`ятницях в гривні за середньозваженим комерційним курсом. Відповідно до п.4 Договору позики, Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцю всю суму позики не пізніше 01 червня 2020 року. Відповідно до п.4 Договору позики, Повернення позики здійснюється в доларах США. В разі повернення позики в гривні, її еквівалентом є сума в доларах США, що розрахована за середньозваженим комерційним курсом на день оплати. Відповідно до п.6 Договору позики, Позичальник має право в будь-який час повністю або частково достроково повернути позику, при цьому Позикодавець зобов`язаний прийняти дострокове виконання. Відповідно до п.9 Договору позики, цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами. Відповідно до п. 11 Договору позики, якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним законодавством України, зміни у цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору. Відповідно до п.12 Договору позики, зміни до цього Договору набирають чинності з моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному законодавстві України. Відповідно до п.13 Договору позики, якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним законодавством України, цей Договір може бути достроково розірваний тільки за домовленістю Сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору. Відповідно до п.14 Договору позики, цей Договір вважається розірваним з моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному законодавстві України. Позивач належним чином виконала свої зобов`язання та передала Відповідачу Позику в розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США) готівкою до підписання цього Договору Позики. Відповідно до умов Договору позики, Відповідач зобов`язалася повернути Позику в розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США) до 01 червня 2020 року. Разом з тим, в порушення своїх зобов`язань, визначених в Договорі позики, Відповідач не повернула Позивачу 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США) до 01 червня 2020 року. При цьому, Позивач та Відповідач не укладали Додаткові угоди та не вносили жодні зміни до Договору позики. Крім того, Позивач та Відповідач не укладали Додаткові угоди та не розривали договір позики. Таким чином, Відповідач порушила свої зобов`язання за Договором позики та своєчасно не повернула Позивачу Позику в розмірі 150000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США). Отже, згідно умов Договору позики Відповідач отримала від Позивача Позику в розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США), яку у визначений договором строк не повернула, у зв`язку із чим за Відповідачем виникла заборгованість, яку Позивач просить стягнути з Відповідача. Разом із позовною заявою [PERSON] подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності відповідачу - [PERSON] , а саме накласти арешт на: квартиру, загальна площа (кв.м.): 64, житлова площа (кв.м.): 31.4, за адресою: [ADDRESS] (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1783772680000); квартиру, загальна площа (кв.м.): 36.3, житлова площа (кв.м.): 15.2, за адресою: [ADDRESS] (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1783799780000). 09 жовтня 2024 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі справ 10 жовтня 2024 року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено підготовче засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] адвоката - Сегал Євгенія Андрійовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, відмовлено. 03 грудня 2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому вказано наступне. Ознайомившись з позовною заявою [PERSON] та матеріалами справи що містилися в ній станом на 19.11.2024 року відповідач заперечує проти позову з наступних підстав: Дійсно, 01 березня 2020 року між позивачем та відповідачем було підписано договір позики, копія якого міститься в матеріалах справи. Однак на виконання даного договору позивачем не передавалися жодні грошові кошти, ані в готівковій формі, ані в безготівковій. Між позивачем та відповідачем існували інші договори позики, за якими дійсно передавалися кошти позивачем та поверталися кошти відповідачем в рамках таких договорів, що були укладені з 2016 року. Жодних доказів на підтвердження передачі будь-яких коштів за договором позики від 01 березня 2024 року, що є предметом даного позову, не додано до позовної заяви, і не може бути додано, оскільки таких доказів не існує, як і не існує факту передачі позивачем відповідачеві чи уповноваженій відповідачем особі, зазначених в позовній заяві та договорі 150 000 доларів США. З огляду на зазначене вище, просив суд в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] відмовити. 22 січня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив у якому вказано наступне. У Відзиві на позовну заяву, Відповідачем не заперечується факт укладення між нею та Позивачем Договору позики від 01 березня 2020 року. Проте, Відповідач зазначає, що ні готівкові, ні безготівкові кошти за Договором позики не передавались. Водночас, Відповідач зазначає, що жодних доказів на підтвердження передачі будь - яких грошових коштів за Договором позики від 01 березня 2020 року до позовної заяви не додано і не може бути додано, оскільки таких доказів не існує. Вказані доводи та міркування Відповідача є необґрунтованими та спростовуються наступним. Як було зазначено у Позовній заяві, відповідно до п.1 Договору позики, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Позикодавець передав Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США), надалі іменується «Позика», а Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Разом з тим, відповідно до п.2 Договору позики, Позика в розмірі зазначеному в пункті 1 передана Позикодавцем Позичальнику до підписання даного договору готівкою. Відтак, передача Позики від Позикодавця до Позичальника відбулася до моменту підписання Договору позики, що безпосередньо було зафіксовано Сторонами у п.1 та п.2 Договору позики. В даному випадку, при наявності укладеного між сторонами Договору позики та зазначенні в тексті такого Договору положень про те, що Позика передана до підписання Договору, не вимагається додаткової наявності розписки або іншого документу Позичальника, з метою підтвердження факту отримання коштів останнім. Відтак, Позивачем було фактично передано Відповідачу Позику до підписання Договору позики, про що в самому Договорі позики і обумовлено Сторонами. Тобто, підписання Відповідачем Договору позики від 01 березня 2020 року є самостійним, достатнім, дійсним підтвердженням отримання Відповідачем Позики від Позивача. Крім того, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, посилання Відповідача на те, що Позика не передавалась, а також на те, що доказів на підтвердження передачі будь-яких грошових коштів за Договором позики від 01 березня 2020 року до позовної заяви не додано і не може бути додано, оскільки таких доказів не існує - є безпідставними. Враховуючи доводи викладені в Позовній заяві та цій Відповіді на відзив і подані на їх підтвердження докази, Позивач просить Суд: - Стягнути з [PERSON] заборгованість за Договором позики від 01 березня 2020 року у розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США); та витрати по сплаті судового збору в розмірі 15140,00 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року, підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, - закрито; призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача в судове засідання з`явився, просив позовну заяву задовольнити з підстав, які в ній викладені. Також зазначив, що грошові кошти були передані в доларах США. Представник відповідача в судове засідання з`явився, просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що відповідач не заперечує, що відповідний договір з позивачкою був підписаний, однак, грошові кошти передані за ним їй не були. Також, вказав, що до цього позивач та відповідач з метою інвестування вже укладали аналогічні договори позики на підставі яких грошові кошти передавались за відповідними розписками. При цьому, розписок, які б підтверджували передачу коштів за цим договором надано представником позивача до суду не було. Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства. 01 березня 2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, Позикодавець передав Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 150 000 доларів США (позку), а Позичальник зобов`язався повернути позику у визначений цим договором строк (а.с. 15). Укладення зазначеного договору сторонами не заперечується. Як вбачається з п.2 вказаного договору, позика в розмірі вказаному в п.1 договору передана позикодавцем позичальнику до підписання даного договору. Відповідно до п.3. договору позики, позика надається під 12,5% річних, відсотки за поточний місяць нараховуються на суму залишку позики на початок місяця та сплачуються позичальником позикодавцю щотижня по п`ятницях в гривні за середньозваженим комерційним курсом. Як вказано в п.4 договору позики, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю всю суму позики не пізніше 1 червня 2020 року, повернення позики здійснюється в доларах США; в разі повернення позики в гривні, її еквівалентом є сума в доларах США, що розрахована за середньозваженим комерційним курсом на день оплати. Інших доказів суду надано не було. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином. Згідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16. Також, у постанові Верховгого Суду від 31 березня 2023 року (справа № 191/2151/20) вказано, що за своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Таким чином, судом було встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що сторонами не оспорюється, який підтверджує, зокрема, і передачу відповідних грошових коштів у сумі 150 000 доларів США позивачем відповідачу. Суд критично сприймає пояснення представника відповідача стосовно того, що грошові кошти за зазначеним договором не передавались, оскільки відсутні відповідні розписки щодо передачі готівкових коштів або докази банківського перерахування грошових коштів, оскільки це спростовується вищезазначеними нормами матеріального права. Крім того, суд враховує, що будь - яких доказів на підтвердження наявності між сторонами інших відносин за договорами позики на виконання яких сторонами оформлювались відповідні розписки на підтвердження передачі грошових коштів, надано представником відповідача не було. Тож, суд позбавлений можливості надати правову оцінку цим фактам. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач в повному обсязі не виконала, у зв`язку з чим залишилась непогашена сума позики у розмірі 150 000 доларів. Доказів на спростування цього відповідачем надано суду не було. Також, суд враховує, що у рішенні від 16.01.2019 року (справа №373/2054/16-ц) Велика Палата Верховного Суду визнала можливість визначення грошового зобов`язання в іноземній валюті сторонами цивільно-правових угод, які виконуються на території України. Це дозволяє сторонам визначити грошовий еквівалент угоди в іноземній валюті та укладати договори позики в інших валютних одиницях, забезпечуючи таким чином широкі можливості в укладенні правочинів. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані кошти в іноземній валюті, та за відсутності будь-яких домовленостей між сторонами щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, то за умовами договору між сторонами, позичальник має зобов`язання повернути борг у іноземній валюті у визначеній договором / несплаченій сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв». Висновки Верховного Суду з цього питання, визначаються в контексті сучасного розвитку цивільного законодавства та надають підтримку юридичної впевненості в укладанні та виконанні договорів позики в Україні. Відповідно до положень статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Таким чином, у порушення умов договору позики, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за договором позики, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Згідно зі ст. 617 ЦК України, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», «так і строк (термін) виконання зобов`язання» (стаття 530 ЦПК України). Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам у справі, враховуючи те, що зобов`язання відповідач за договором № б/н від 01 березня 2020 року, укладеним між позивачем та відповідачем, у повному обсязі не виконав, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 150 000 доларів США. Щодо стягнення судових витрат, судом встановлено наступне. Із матеріалів справи вбачається, що при подачі даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 15 140,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №ID 9856-3819-0873-8473 від 09.10.2024 року, яке міститься в матеріалах справи. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, стягненню із відповідача на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 15 140,00 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved