Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

У вересі 2024 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс», в особі представника Ружицького О.А., звернулося до Вінницького районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області 18.10.2024 цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. У листопаді 2024 року вищевказана справа надійшла до Голосіївського районного суду м. Києва. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 20.11.2012 Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» надав у кредит [PERSON] кошти в розмірі 30000,00 грн. 02.06.2020 між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» бук укладений договір № 2253/К про відступлення прав вимог, з додатками до нього, відповідно до якого право вимоги до позичальника [PERSON] за кредитним договором відступлено позивачу. Станом на дату звернення до суду з позовом розмір заборгованості відповідача за кредитним договором № 004-01766-201112 становить 23093,63 грн, що складається з: основної суми боргу - 10017,86 грн, заборгованості за нарахованими процентами - 11936,40 грн, сума 3% річних від основної суми боргу - 519,90 грн, сума 3% річних від суми процентів. В результаті укладення договору про відступлення, кредитором у зобов`язанні за кредитним договором стало ТОВ «Профіт Файненс», яке відповідно до умов договору про відступлення набуло права вимагати належне виконання боржником [PERSON] . Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості за кредитним договором № 004-01766-201112 від 20.11.2012 в розмірі 23093,63 грн та понесені судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.12.2024 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 20.11.2012 Публічне акціонерне товариство «ДЕЛЬТА БАНК» надав у кредит [PERSON] кошти в розмірі 30000,00 грн згідно заяви № 004-01766-201112. У відповідності до умов п. 2.3. частини 2 та п. 1.1. частини 3 Кредитного договору Клієнту надано кредитні кошти на 36 місяців, шляхом перерахування на поточний рахунок Відповідача. Згідно п. 2.4. частини 2 Кредитного договору, клієнт зобов`язується сплатити проценти в розмірі 9,99 % річних за користування кредитом. Згідно п. 2.5. Частини 2 Кредитного договору, клієнт зобов`язується сплатити комісію в розмірі 3,49 % в місяць за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідно до п. 3.1. Частини 3 Кредитного договору, клієнт погашає кредитну заборгованість не пізніше 20 числа кожного місяця, шляхом зарахування суми грошових коштів у сумі 2015,00 грн у відповідності до графіку платежів на відкритий рахунок відкритий згідно п. 2.7. частини 2 Кредитного договору. 02.06.2020 між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «Профіт Файненс» був укладений Договір № 2253/К про відступлення прав вимог, з додатками до нього, відповідно до якого правої вимоги до позичальника [PERSON] за Кредитним договором відступлено Позивачу. Відповідно до п. 1. Договору про відступлення та на умовах, встановлених ст. 512-519 Цивільного кодексу України, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги Банку до: позичальників фізичних осіб, зазначених Додатку № 1 до цього Договору (далі - Додаток № 1 до Договору), включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, за кредитними договорами. Таким чином, позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором № 004-01766-201112 у розмірі 23093,63 грн, що складається з: основна сума боргу - 10017,86 грн, заборгованість за нарахованими процентами - 11936,40 грн, сума 3% річних від основної суми заборгованості - 519,00 грн, сума 3% річних від суми процентів - 619,47 грн. Згідно ч.1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. З дослідження наданих позивачем документів вбачається, що доказів того, чи видані за цим кредитним договором кошти, матеріали справи не містять. Так, Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII, щодо повідомлення про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципам справедливості, добросовісності, розумності і уможливив би покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Отже, доводи позивача щодо розміру нарахованих сум заборгованості не підтверджені жодними належними доказами. При цьому обов`язок доказування покладений на учасників справи. Так, правилами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 цієї статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду. Тобто, стверджуючи про факт надання відповідачу кредитних коштів, позивач не надав до суду жодного належного доказу, яким би підтвердив викладені обставини. За таких умов в ході розгляду справи позивачем не було доведено факту видачі відповідачу коштів у заявленому позивачем розмірі, тому відсутні підстави їх стягнення. Сам по собі витяг про загальну суму заборгованості відповідача, складений позивачем, не є доказом наявності заборгованості, а будь-яких інших розрахунків заборгованості матеріали справи не містять. До того ж, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідача про укладання між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Профіт Файненс» договору про відступлення прав вимог. Таким чином, позивачем не доведено достатніми та належними доказами вимоги зазначені в позовній заяві. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Outcome: dismissed