Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

Вказана позовна заява надійшла до суду 07 лютого 2025 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, з 2012 року він почав проживати з [PERSON] однією сім`єю, як чоловік та дружина. Від спільного проживання сторони мають троє малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . 02 березня 2023 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Як вказує позивач, що з січня 2024 року сімейні відносини були фактично припинені. Станом на момент подачі позову до суду сторони не проживають разом та не ведуть спільне господарство, втрачені всі фізичні та духовні зв`язки між ними, як дружиною та чоловіком. За домовленістю між позивачем та відповідачем, їх діти проживатимуть разом з відповідачем. Спільне життя у них з відповідачем не склалося через розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки з ведення спільного господарства, відсутність взаєморозуміння між ними та довіри, різницею в характерах, поглядах на сімейні стосунки та цінності, постійні сварки та конфлікти, які залагодити не вдалося, що призвело до припинення відносин. На думку позивача, їх шлюб існує лише формально. Між ними втрачені всі фізичні та духовні зв`язки, такі стосунки позивача втомили, тому він бажає їх припинити. На думку позивача, збереження сім`ї неможливо та суперечить його інтересам. Станом на момент подачі позову до суду, спору щодо розподілу спільно нажитого майна немає. Таким чином, позивач просив шлюб з відповідачем розірвати та не стягувати з останньої сплачений ним судовий збір за подання позову до суду. Після з`ясування інформації щодо реєстрацію місця проживання відповідача ухвалою від 26.02.2025 року позовна заява була прийнята судом до розгляду та відкрито провадження по справі. Позивач у судове засідання не з`явився, однак у позовній заяві просив розгляд справи проводити у його відсутність /а.с.2-3/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належними чином/а.с.18/, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Позов визнає, погоджується на розірвання шлюбу./а.с.20/. Тому справа розглянута у відсутність сторін, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 02 березня 2023 року Окнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 26 /а.с.7/. Від спільного проживання сторони мають троє малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] ./а.с.8-10/, які за домовленістю між сторонами будуть проживати з\~ відповідачем.\~ Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, проживають окремо, шлюбні відносини між ними фактично припинені з січня 2024 року. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе і не відповідає його бажанню. Тому суд дійшов висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір в сумі 1211,20 грн. через ТВБВ №10015/0477 Філію-Одеське облуправління АТ «Ощадбанк» за квитанцією №13 від 07.02.2025 року./а.с.1/. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи, що позивач просив суд не стягувати з відповідача понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви, виходячи із принципу диспозитивності, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

Outcome: approved