Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

23.08.2024 року [PERSON] , в особі представника - адвоката Отцевича Є.Ю., звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Державного підприємства «ТОРЕЗАНТРАЦИТ», Сніжнянська міська рада, третя особа Фонд державного майна України про визнання права власності. Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивачу на праві власності належить 3/8 частини житлового будинку, загальною площею 68,8 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м., з надвірними спорудами: 1/3 частини сіней а-І, погріб Пб, літня кухня Б-І, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу 3/8 частини будинку від 29.04.1993, укладеним між позивачем та Сніжнянським Управлінням житлово-комунального господарства ВО «ТОРЕЗАНТРАЦИТ» (наразі Державне підприємство «ТОРЕЗАНТРАЦИТ»), посвідченим секретарем виконкому Сєверної селищної Ради народних депутатів м. Сніжне за реєстровим №479 та зареєстрованого 17.06.1993 КП „ БТІ м. Сніжне в реєстровій книзі за № 2035. На час набуття ним права власності на 3/8 частини житлового будинку у 1993 році Державних реєстрів речових прав на нерухоме майно не було і право власності реєструвалось в Бюро технічної інвентаризації. З метою реєстрації права власності на 3/8 частини житлового будинку в Державному реєстрі речових праві на нерухоме майно, позивач звернувся із заявою до державного реєстратора, проте у здійсненні реєстрації його права власності було відмовлено, у зв`язку з тим, що державним реєстратором не отримано протягом 30 робочих днів відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документи із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01.01.2013 року. Позивач вважає, що у даному випадку належним та ефективним способом захисту його прав є пред`явлення вимоги про визнання права власності на будинок в судовому порядку, з метою отримання право підтверджуючого судового акту, який дозволить позивачу в подальшому зареєструвати своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та безперешкодно здійснювати всі свої права. Враховуючи викладене, посилаючись на ст. 392 ЦК України, просив суд визнати за [PERSON] право власності на 3/8 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.08.2024 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 02.09.2024 року через канцелярію суду від представника позивача адвоката Отцевича Є.Ю. надійшла заява про усунення недоліків Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання. 26.11.2024 року ухвалою суду до участі у даній справі, в якості співвідповідача залучено Сніжнянську міську раду, а також третю особу Міністерство енергетики та вугільної промисловості України замінено на її правонаступника Фонд державного майна України. Ухвалою суду від 20.01.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 19.03.2025 року. Позивач в судове засідання не з`явився, разом з тим, в матеріалах цивільної справи від представника позивача міститься заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, у якій зазначив про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися судом належним чином, на підставі ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України. Згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки у судове засідання відповідачі не повідомили, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Третя особа Фонд державного майна України у судове засідання повторно не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином рекомендованим листом із повідомленням за місцезнаходженням юридичної особи, причини неявки у судове засідання не повідомила. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності суду не надала. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст.247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 3/8 частини житлового будинку, загальною площею 68,8 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м., з надвірними спорудами: 1/3 частини сіней а-І, погріб Пб, літня кухня Б-І, що розташований за адресою: [ADDRESS] власності позивача [PERSON] на вказаний будинок підтверджується Договором купівлі-продажу 3/8 частини будинку від 29.04.1993 року, укладеним між позивачем та Сніжнянським Управлінням житлово-комунального господарства ВО «ТОРЕЗАНТРАЦИТ» (наразі Державне підприємство «ТОРЕЗАНТРАЦИТ»), посвідченим секретарем виконкому Сєверної селищної Ради народних депутатів м. Сніжне за реєстровим №479 та зареєстрованого 17.06.1993 КП „ БТІ м. Сніжне в реєстровій книзі за № 2035. Відповідно до технічного паспорту складеного 31.05.1993 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , має загальну площу 68,8 кв.м., житлову 43,2 кв.м. та складається з передньої 4,8 кв.м., кімнат 17,6 кв.м., 13,3 кв.м. та 8,3 кв.м., кухні площею 12,80 кв.м., коридору площею 8,0 кв.м. та тамбуру площею 4,5 кв.м. Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 26.06.2024 року № 384541387, відсутні відомості щодо права власності [PERSON] на 3/8 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Крім того, судом встановлено, що позивач [PERSON] 02.07.2024 року звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області із заявою про державну реєстрацію права власності № 61804821. Однак, 16.08.2024 року отримав рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 74622232, мотивоване тим, що після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а саме: не подані заявником чи не отримані державним реєстратором протягом 30 робочих днів відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документи із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01.01.2013 року, з посиланням на ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 року № 1141. Отже позивач вважає, що його право власності на нерухоме майно не визнається. Згідно із положеннями, зокрема, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав того, що це право оспорюється або не визнається іншими особами на такий об`єкт. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Як встановлено судом, позивачем не доведено того, що відповідач ставить під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно. Крім того, як встановлено судом позивач має оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, отже його право власності на нерухоме майно підтверджується. Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Таким чином, з державною реєстрацією не пов`язаний момент виникнення у особи права власності. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем належним чином не доведено, чому право власності на належну йому 3/8 частину житлового будинку не може бути підтверджене на підставі Договору купівлі-продажу будинку від 29.04.1993 року, який підтверджує право власності позивача на зазначений об`єкт нерухомості. Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). Суд зазначає, що в даному випадку зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, оскільки необхідність захисту своїх прав у цій справі позивач обґрунтовує відмовою державного реєстратора у проведені реєстраційних дій за заявою позивача, проте це рішення позивачем не оскаржувалося. Водночас позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на квартиру до відповідача, який не оспорює таке право. Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (частина друга статті 12 цього Закону) Згідно положень ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. У 1993 році порядок реєстрації об`єктів нерухомості регулювався Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР ві 31.01.1966 (далі - Інструкція). Згідно з пунктами 1, 7 Інструкції реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком №1. З пункту 19 Додатку № l до Інструкції вбачається, що одним із правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, є договори купівлі-продажу, міни і дарування будинків (домоволодінь), а також договори про відчуження будинків (домоволодінь) на умовах довічного користування, посвідчені місцевими Радами депутатів трудящих в межах їх компетенції, Відповідно до п. 23 Інструкції на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (додаток № 4). З наявного в матеріалах справи Договору купівлі-продажу будинку від 29.04.1993 року укладеного між позивачем та Сніжнянським Управлінням житлово-комунального господарства ВО «ТОРЕЗАНТРАЦИТ» (наразі Державне підприємство «ТОРЕЗАНТРАЦИТ», посвідченим секретарем виконкому Сєверної селищної Ради народних депутатів м. Сніжне за реєстровим №479 та зареєстрованого 17.06.1993 КП „ БТІ м. Сніжне в реєстровій книзі за № 2035, який у свою чергу, є підтвердженням реєстрації відповідного речового права, що виникло до 01.01.2013 року. Загальновідомим та таким, що не підлягає доказуванню у даній справі, є факт, що починаючи з 07.04.2014 смт Сєверне, Горлівського району Донецької області, яке входить до складу Сніжнянської міської ради Донецької області, тимчасово окуповано, що також визначено у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309. Також, нормами статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території. За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України. Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України. Отже, система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях. Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 дійшла висновку, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Таким чином, у випадку позивача документ (Договір купівлі-продажу 3/8 частини будинку), що посвідчує набуття його права та позначка на ньому, яка свідчить про проведення державної реєстрації до 01.01.2013 року збережений в оригіналі, та був долучений до пакету документів з яким позивач звертався до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна. При цьому, запитувана державним реєстратором інформація у БТІ м. Сніжне не може бути надана у зв`язку із окупацією міста Сніжне, разом з тим, позивачем подано всі необхідні документи для проведення реєстрації права власності у реєстрі речових прав. На думку суду, належним способом захисту прав та інтересів позивача має бути оскарження рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій. Отже судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує визнання за позивачем права власності в порядку ст. 392 ЦК України, як і не встановлено обставин за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності [PERSON] нерухомого майна, своїми діями чи бездіяльністю перешкоджає, або зумовлює неможливість реалізації права власності, у тому числі вільно розпоряджатися нерухомим майном, за наявності у позивача оригіналу Договіру купівлі-продажу 3/8 частини житлового будинку. Будь-які докази звернення до відповідача, за наслідками якого можуть мати місце перелічені обставини, суду не представлено. Таким чином, зважаючи на те, що докази порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача в матеріалах справи відсутні, обставини, за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності позивачу нерухомого майна не підтверджено, тому відсутні підстави для застосування положення ст. 392 ЦК України та задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed