Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

11 лютого 2025 року, [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати недійсним та скасувати п.п. 3.1.1 нотаріально посвідченого іпотечного договору від 29.05.2023 р. (реєстр. № 1403), відповідно до якого на період фактичної дії цього договору, іпотекодавець [PERSON] зобов?язана застрахувати за власний рахунок предмет іпотеки (квартира за адресою : [ADDRESS] , загальною площею 34,60 кв.м, житловою 15,20 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна : 2534887151100) в повному обсязі від всіх видів ризику на користь іпотекодержателя протягом 30-ти днів з моменту належного оформлення цього договору, яким забезпечено виконання іпотекодавця [PERSON] зобов?язання, що випливає з укладеного між нею та іпотекодержателем договору № 29-05-23-01-Ю надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 29.05.2023 р. та додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому (основне зобов?язання) за мовами якого іпотекодавець зобов?язаний повернути іпотекодержателю позичені кошти в сумі 316000 грн. не пізніше 29.11.2026 р., сплачувати нараховані відсотки, можливі неустойки у розмірах та у випадках, передбачених основним зобов?язанням, а також інші витрати на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги. Позивачка вважає вищевказані положення п.п.\~3.1.1.\~іпотечного договору\~несправедливими та\~такими,\~що суперечать\~іншим умовам\~договору,\~умовам кредитного\~договору,\~що на\~її думку\~є підставою\~для визнання\~цих положень\~недійсними. У визначений ухвалою суду від 12.02.2025 р., згідно з якою, розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали та матеріалів позову з додатками в порядку ст. 178 ЦПК України, представниця відповідачів ТОВ «Гелексі Фінанс» адвокат Дударенко А.М. на електронну адресу суду надіслала відзив на позов з додатками, в якому заперечувала проти безпідставного і необґрунтованого позову, в задоволенні якого просила відмовити, посилаючись зокрема на відповідність вказаного оспорюваного п.п. 3.1.1 іпотечного договору від 29.05.2023\~р.\~(реєстр.\~№ 1403) щодо\~обов?язку іпотекодавця\~за власний\~рахунок застрахувати\~предмет іпотеки\~ нормам\~ст.\~8\~Закону України\~«Про іпотеку»,\~а також\~вказуючи,\~що у\~кредитному договорі,\~паспорті споживчого\~кредиту не\~встановлено обов`язок\~несення додаткових\~витрат позичальником\~(іпотекодавцем)\~на страхування\~предмета застави,\~та не\~включено до\~обчислення загальної\~вартості кредиту\~для споживача\~та реальної\~річної процентної\~ставки за\~договором про\~споживчий кредит\~вказаних в\~Додатку №1/1,\~та Додатку\~№2/2,\~які є\~невід`ємною складовою\~кредитного договору,\~чим скористалась\~позивачка.\~Також,\~представниця відповідачів\~надіслала до\~суду заяву\~про відшкодування\~витрат на\~правничу допомогу\~з описом\~робіт (наданих\~послуг),\~виконаних нею,\~як адвокатом\~з доказами\~підтвердження розміру\~адвокатських витрат\~на суму\~6000\~грн.,\~які просила\~суд,\~стягнути з\~позивачки на\~користь відповідачів\~(а.с.\~65-122). Заперечень на відзив від позивачка до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи та додатково надані суду письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. За змістом ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину. Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтями 216-217 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Статтею 627 ЦК України передбачено відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст.ст. 638,639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Статті 626-629,632,641,651,655,657,658,662,664 ЦК України передбачають - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Ціна в\~договорі встановлюється\~за домовленістю\~сторін.\~У випадках,\~встановлених законом,\~застосовуються ціни\~(тарифи,\~ставки тощо),\~які встановлюються\~або регулюються\~уповноваженими органами\~державної влади\~або органами\~місцевого самоврядування.\~Пропозицію укласти\~договір (оферту)\~може зробити\~кожна із\~сторін майбутнього\~договору.\~Пропозиція укласти\~договір має\~містити істотні\~умови договору\~і виражати\~намір особи,\~яка її\~зробила,\~вважати себе\~зобов`язаною\~у разі\~її прийняття. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може\~бути змінено\~або розірвано\~за рішенням\~суду на\~вимогу однієї\~із сторін\~у разі\~істотного порушення\~договору другою\~стороною та\~в інших\~випадках,\~встановлених договором\~або законом.\~Істотним є\~таке порушення\~стороною договору,\~коли внаслідок\~завданої цим\~шкоди друга\~сторона значною\~мірою позбавляється\~того,\~на що\~вона розраховувала\~при укладенні\~договору.\~У разі\~односторонньої відмови\~від договору\~у повному\~обсязі або\~частково,\~якщо право\~на таку\~відмову встановлено\~договором або\~законом,\~договір є\~відповідно розірваним\~або зміненим. Пунктами 2,7,19,20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням інших актів, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Суд встановив, що між позивачкою та відповідачами ТОВ «Гелексі Фінанс», в інтересах якого діяв ВП № 1 ТОВ «Гелексі Фінанс» - 29.05.2023 р. було укладено договір надання коштів у позику (кредитний договір), в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 29-05-23-01-Ю, відповідно до умова якого, з урахуванням змін внесених до нього згідно договору №1 про внесення змін та доповнень від 30.08.2024 р., відповідачі надали позивачці кредит (грошові кошти) в сумі 441000 грн. зі сплатою процентів в розмірі 36% річних з 29.05.2023 р. по 30.08.2024 р., та в розмірі 48 % річних з 31.08.2024 р., строком до 29.11.2027 р. (а.с. 75-82). Відповідно до умов п. 1.8. кредитного договору, таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит вказана в Додатку №1/1, який є невід`ємною складовою Договору. Орієнтовна реальна річна процента ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту та додаткові та супутні послуги третіх осіб, обов`язкові для отримання кредиту складають: п.п.1.8.1. кредитного договору: Орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 41,53% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту складає 231,06% від суми кредиту (у процентному виразі) або 730160 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе: п.п.1.8.1.1. кредитного договору: проценти (відсотки) за користування кредитом 126,00% від суми кредиту (у процентному виразі) або 398160 грн. (у грошовому виразі); п.п.1.8.2. кредитного договору: додаткові та супутні послуги третіх осіб, обов`язкові для отримання кредиту: п.п.1.8.2.1. кредитного договору: Вартість послуг за вчинення нотаріальних дій 16000 грн. (у грошовому виразі) (а.с. 83). При цьому, з урахуванням змін внесених до кредитного договору згідно Договору №1 про внесення змін та доповнень від 30.08.2024 р., до п. 1.8. кредитного договору за взаємною згодою сторін внесенні зміни, згідно яких: таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит вказана в Додатку №2/2, який є невід`ємною складовою Договору. Орієнтовна реальна річна процента ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту та додаткові та супутні послуги третіх осіб, обов`язкові для отримання кредиту складають: п.п.1.8.1. кредитного договору: Орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 45,50% річних. Орієнтовна денна процентна ставка 0,12056%. Орієнтовна загальна вартість споживчого кредиту складає 295,43% від суми кредиту (у процентному виразі) або 1302825,92 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе: п.п.1.8.1.1. кредитного договору: проценти (відсотки) за користування споживчим кредитом 186,13% від суми кредиту (у процентному виразі) або 820825,92 грн. (у грошовому виразі); п.п.1.8.2. кредитного договору: Додаткові та супутні послуги третіх осіб, обов`язкові для отримання кредиту: п.п.1.8.2.1. кредитного договору: Вартість послуг нотаріуса при укладанні Договору № 29-05-23-01-Ю надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 29.05.2023 року 16000 грн. п.п.1.8.2.2. кредитного договору: Вартість послуг нотаріуса при укладанні Договору №1 про внесення змін та доповнень до Договору № 29-05-23-01-Ю надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 30.08.2024 року 7000 грн. п.п.1.8.3. кредитного договору: Додаткові та супутні витрати третіх осіб, які не є обов`язковими для отримання кредиту: п.п.1.8.3.1. Вартість послуг з надання правової допомоги 18000 грн. (а.с. 88-92). Як встановлено у п.4.1. кредитного договору, в якості забезпечення своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та штрафних санкцій за умови їх наявності позичальник передає кредитодавцю в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На виконання п.4.1 кредитного договору, між позивачкою [PERSON] та відповідачами ТОВ «Гелексі Фінанс», в інтересах якого діяв Відокремлений підрозділ № 1 ТОВ «Гелексі Фінанс», 29.05.2023 р. укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Мазаратій А.В. за реєстровим номером № 1462 (а.с. 84-87). Згідно п. 1.2. іпотечного договору, предметом іпотеки є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається з 1 (однієї) кімнати, загальної площею 34,60 кв.м., житловою площею 15,20 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:2534887151100 (предмет іпотеки). Згідно п.п. 1.3, 2.6 іпотечного договору: заставна вартість Предмета іпотеки є договірною і погоджується сторонами у розмірі 1000000 грн. Ризик випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування Предмета іпотеки несе Іпотекодавець. У відповідності з умовами іпотечного договору на Іпотекодавця покладено наступні зобов`язання, передбачені п.п. 3.1.1 3.1.11 : на період фактичної дії цього Договору застрахувати за власний рахунок предмет іпотеки в повному обсязі від всіх видів ризику на користь Іпотекодержателя протягом тридцяти днів з моменту належного оформлення цього Договору; вживати заходи, необхідні для забезпечення збереження предмета іпотеки, які виключають його пошкодження чи втрату (знищення, загибель), не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу); забезпечити вільний доступ Іпотекодержателя для здійснення перевірок наявності, стану та умов зберігання предмета іпотеки, а також у разі письмового звернення останнього, надати йому не пізніше наступного робочого дня необхідні документи щодо підтвердження виконання Іпотекодавцем умов цього Договору; письмово повідомляти Іпотекодержателя про зміну імені чи прізвища, місця проживання, номеру телефона, а також про настання інших обставин, що можуть негативно вплинути на виконання зобов`язаньза цим Договором, не пізніше трьох календарних днів із дня настання відповідної події; виконувати інші зобов?язання, які покладаються на Іпотекодавця чинним законодавством України. Не відчужувати предмет іпотеки та не обтяжувати його зобов?язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в найм (оренду), в користування іншим особам, наступну іпотеку тощо) ; не реєструвати будь-яких осіб на цій житловій площі без отримання попередньої письмової згоди на це Іпотекодержателя; при невиконанні або неналежному виконанні Основного зобов`язання добровільно передати предмет іпотеки Іпотекодержателю (за його вимогою) для його подальшої реалізації за ціною, визначеною на момент такої передачі на підставі оцінки предмета іпотеки суб?єктом оціночної діяльності, та направлення отриманих коштів на погашення заборгованості за Основним зобов`язанням; здійснювати переоцінку предмет іптеки у зв`язку із змінами кон`юнктури ринку, у разі пролонгації Основного зобов`язання, а також у інших випадках на вимогу Іпотекодержателя; сплачувати, передбачені чинним законодавством України податки, збори, оплачувати комунальні послуги та інші необхідні платежі, пов`язані з предметом іпотеки; при втраті (знищенні, загибелі) або пошкодженні предмета іпотеки або виникненні загрози такої втрати чи пошкодження негайно повідомити про це Іпотекодержателя і на його вимогу замінити предмет іпотеки іншим рівноцінним майном. У відповідності з умовами Іпотечного договору Іпотекодержатель має право (п.п. 3.4.1 3.4.6) : у випадку невиконання Основного зобов?язання, задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом його реалізації у спосіб визначений цим Договором та чинним законодавством України; задовольнити вимоги в тому обсязі, які є на момент фактичного задоволення, зокрема - суму боргу, неустойку, збитки, завдані простроченням виконання, витрати, пов`язані з утриманням та зверненням стягнення на предмет іпотеки тощо; звернути стягнення на предмет іпотеки достроково у випадках, передбачених Основним зобов`язанням, цим Договором та чинним законодавством України; вимагати від Іпотекодавця вжиття заходів, необхідних для збереження предмета іпотеки; здійснювати перевірки наявності, стану та умов зберігання предмета іпотеки, а також звертатися до Іпотекодавця з вимогою надати йому необхідні документи, щодо підтвердження виконання Іпотекодавцем умов цього Договору; задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна Іпотекодавців, якщо суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки, буде недостатньо для повного задоволення вимог Іпотекодержателя. Крім іншого, іпотечним договором визначено у п. 5.1., що Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем умов Основного зобов`язання та/або цього Договору, а також в інших випадках, передбачених цим Договором та/або Основним зобов`язанням та/або законодавством України. У цьому випадку Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цій вимозі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання/виправлення порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк від дня направлення вимоги на адресу Іпотекодавцю, вказану в цьому Договорі, або повідомлену Іпотекодержателю в порядку, встановленому цим Договором, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель з наступного після закінчення зазначеного терміну дня набуває право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказана вимога не перешкоджає Іпотекодержателю здійснювати свої права на звернення стягнення на предмет іпотеки без попереднього повідомлення Іпотекодавцю, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю Сторін про задоволення вимог Іпотекодержателя, згідно умов п.п. 5.2.1, 5.2.2, 5.2.3 п. 5.2 цього Договору (застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя), якщо інше не встановлене законом. Крім випадків, передбачених законом, право вибору способу задоволення вимог Іпотекодержателя, визначених цим Договором, належить Іпотекодержателю. Прийнятними та належними способами обміну повідомленнями між сторонами договору вважаються письмове повідомлення передані засобами поштового зв`язку, або передані особисто, або передані за допомогою нотаріуса. Пунтктом 6.3. Іпотечного договору встановлено, що у випадку порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором та/або Основним зобов`язанням, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов`язання, а в разі невиконання вимоги Іпотекодержателя - звернути стягнення на предмет іпотеки. Так, відповідачами ТОВ «Гелексі Фінанс» 20.11.2024 р. за Вих. № 764 було направлено лист вимогу на адресу позивачці, в якому зазначено, що нею було порушено умови Іпотечного договору, а саме пункту 3.1.1 «Іпотекодавець зобов`язаний на період фактичної дії цього Договору застрахувати за власний рахунок предмет іпотеки в повному обсязі від всіх видів ризику на користь Іпотекодержателя протягом тридцяти днів з моменту належного оформлення цього Договору, у зв`язку з чим,

Outcome: approved