Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

В провадженні Прилуцького міськрайонного суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, служба у справах дітей та сім"ї Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він у вересні 2013 року почав проживати однією сім`єю з відповідачкою, яка мала двох доньок від першого шлюбу 2011 та [INFO], з 2014 року проживали за адресою: [ADDRESS] , де позивач проживає і на даний час. [INFO] у сторін народився спільний син [PERSON] , а 19 вересня 2014 року вони уклали шлюб між собою. З 2017 року у сімейному житті сторін почалися розлади та непорозуміння. [INFO] у сторін народився спільний син [PERSON] , щодо батьківства якого у позивача виникали сумніви. З 08 березня 2023 року відповідачка пішла з дому, покинувши всіх дітей на позивача і з того часу її місцезнаходження невідоме, у зв`язку з чим матір позивача переїхала жити до позивача допомагати у догляді за дітьми. 31 брезня 2023 року двох доньок відповідачки від першого шлюбу [INFO] та [INFO] за сприянням служби у справах дітей та сім`ї було передано їх батьку, молодшого сина [PERSON] передано сестрі відповідачки і рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.10.2023 позивача та відповідачку було позбавлено батьківських прав відносно малолітнього, проти чого не заперечував позивач, так як відповідно до висновку генотипоскопічного експертного дослідження від 16.05.2023 його біологічне батьківство виключено. На даний час на вихованні та утриманні позивача перебуває його спільний з відповідачкою син [PERSON] , який проживає із позивачем та матір`ю позивача. Відповідач ухилилася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, самоусунулася від спілкування, участі у вихованні не приймає, на сьогоднішній день відповідач взагалі припинила підтримувати будь-які стосунки з сином, не забезпечує фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально. Позивач вважає, що зазначена бездіяльність відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками по вихованню та утриманню їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що є підставою для позбавлення її батьківських прав відносно дитини. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, проте попередньо представником подано письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали та просять його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася повторно, про причини неявки суду не повідомила. Судом вживалися заходи щодо належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи в тому числі і розміщення повідомлення на офіційному сайті судової влади. Представник служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, проте попередньо було надано письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, просять задовольнити позовні вимоги та врахувати висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради та виключно інтереси дитини в даній справі. Представник служби у справах дітей та сім`ї Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області в судове засідання не з`явився, проте попередньо було надано письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, просять щодо задоволення позовних вимог не заперечують, покладаються на розсуд суду. У зв`язку з цим суд відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 150 СК України визначає обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема батьки зобов`язані виховувати дитину, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, свого народу, Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб від 19.09.2014 року, 19 вересня 2014 року зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON] , про що відділом ДРАЦС Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області зроблено відповідний актовий запис №345 (а.с.18). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 19.09.2014 p., актовий запис №478(а.с.17). Згідно довідки Мотовилівської гімназії Фастівської міської ради Київської області від 20.11.2023 року №02-05/125 вбачається, що [PERSON] дійсно є учнем 3 класу гімназії(а.с.12) Згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] , довідки МСЕК серії АВ №1060068 [PERSON] є особою з інвалідністю 1 групи, потребує сторонньої допомоги(а.с.13,16) Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради від 28 серпня 2024 року за №06-23/4622 від 28.08.2024 орган опіки та піклування дійшов висновку про необхідність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні неповнолітнього сина [PERSON] . В обґрунтування такого висновку вказано, що малолітній [PERSON] в 2019 та 2023 знаходився на обліку служби, як дитина яка перебуває у складних життєвих обставинах, протягом 2022-2023 надходили скарги від бабусі дітей щодо ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, згідно характеристики Мотовилівської гімназії засвоює навчальний матеріал на початковому рівні, за інформацією старости Мотовилівського старостинського округу неодноразово надходили усні скарги від директора гімназії щодо систематичних пропусків навчання дітей та скарги від сусідів щодо неналежного виконання батьківських обов`язків [PERSON] , у зв`язку з чим між подружжям відбувалися постійні конфлікти. Спеціалісти служби вважають позбавлення батьківських прав є доцільним та відповідатиме інтересам дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. У підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, позивач послався на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних з вихованням дитини, а саме: не піклується про дитину, не забезпечує її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування, не піклується про неї, не приймає участь у вихованні, вказував, що у відповідача була наявна заборгованість по аліментах. Разом з тим, у справі відсутні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, також у справ відсутні докази, що дитина насправді усвідомлює наслідки позбавлення батьківських прав її батька. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що матио ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, після розлучення сторін. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в її діях вини. Щодо висновку органу опіки і піклування від 28 серпня 2024 року суд не може взяти його до уваги і покласти в основу рішення про позбавлення батьківських прав відповідача, так як у даному висновку не зазначено жодних мотивів та підстав, які заходи вживалися для вирішення проблемних питань, чи проводилися співбесіди з батьками, матір`ю зокрема, чи обговорювалася її поведінка на засіданнях і чи приймалися відповідні рішення та наслідки таких заходів, чи збиралися та враховувалися характеризуючи дані щодо обох батьків, чи проводилися обстеження умов проживання обох батьків, а також не вказано чи враховувалися зазначені обставини при прийнятті рішення про позбавлення батьківських прав. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач та його представник не довели, та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed