Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

у лютому 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - позивач, Банк) звернулося до суду з цим позовом. В складі відповідачів представник позивача вказав [PERSON] , [PERSON], [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . Постановленою судом ухвалою від 29 лютого 2024 року відкрито провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання. Справу постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження з огляду на предмет позову та значення справи для сторін. Постановленою судом ухвалою від 02 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Постановленою судом ухвалою від 05 серпня 2024 року відмовлено Мартиненку Анатолію Володимировичу, який представляє інтереси Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на підставі довіреності № 11549-К-О від 15 липня 2024 року у допуску до участі у справі у якості представника останнього. Роз`яснено Акціонерному товариству Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» його право укласти угоду на представництво інтересів у цьому цивільному процесі з будь-яким професійним адвокатом, залучити представника в порядку самопредставництва. 08 жовтня 2024 року судом отримано позовну заяву в уточненій редакції, в якій позивачем уточнено склад відповідачів до чинної редакції. В обґрунтування позову позивач указав, що Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] (надалі - третя особа-2) 20 грудня 2007 року уклали кредитний договір № DNN0GK00000119 (надалі - Кредитний договір). Відповідно до Кредитного договору Банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 24 360,00 Доларів США строком до 20 грудня 2027 року, а третя особа-2 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Банк, як Іпотекодержатель, і [PERSON] , як Іпотекодавець, 20 грудня 2007 року уклали договір іпотеки (надалі - Договір іпотеки). Згідно з п. 35.3 Договору іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 54,60 кв. м, житловою площею 27,50 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] (надалі - Предмет іпотеки). Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконав в повному обсязі, надавши третій особі-2 кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 20 січня 2011 року розглянуто цивільну справу № 2-258/11 за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про звернення стягнення за кредитним договором DNN0GK00000119. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, а саме: житловий будинок загальною площею 54,60 кв. м, житловою площею 27,50 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач указує, що Договором іпотеки, укладеним між [PERSON] та позивачем передбачене право Іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від Іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що Іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою Предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у Предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку с захистом прав Іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. зазначає, що відповідно до п. 20.12 Договору іпотеки від 20 грудня 2007 року визначений обов`язок Іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без згоди на це Іпотекодержателя. Даний обов`язок було порушено третьою особою-2. Так, відповідно до довідки від 01 грудня 2023 року в Предметі іпотеки зареєстровані: [PERSON] , 1955 року народження, [PERSON] , 1983 року народження, [PERSON] , 2006 року народження, [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , 1957 року народження, [PERSON] , 1985 року народження, [PERSON] , 1978 року народження, [PERSON] , 1981 року народження, [PERSON] , 1989 року народження, [PERSON] , 2001 року народження, [PERSON] , 2002 року народження, [PERSON] 2018 року народження, [PERSON] , 2020 року народження, [PERSON] , 2004 року народження. Таким чином, відповідачі та усі інші мешканці, зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають прана користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на ст. 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вказує, що реєстрація місця проживання фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше. Наявність осіб, зареєстрованих по квартирі, на яку звертається стягнення негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. В судовому засіданні 03 грудня 2024 року постановленими судом ухвалами задоволено клопотання представника позивача, адвоката Гези С. І. про розгляд справи в режимі відеоконференції, задоволено клопотання, з урахуванням вступу у справу належного представника, про повернення до стадії підготовчого провадження для вирішення питання про прийняття заяви про зміну підстав позову від 08 жовтня 2024 року, прийнято заяву до розгляду та закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. В судові засідання 10 лютого 2025 року та 24 березня 2025 року представник позивача не з`явився. 18 лютого 2025 року подав заяву про підтримання позовних вимог та про розгляд справи у відсутність представника. Відповідачі, кожен окремо, в судове засідання повторно не з`явилися, підстав неявки не повідомили. Про дати, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Правом на подання відзиву відповідачі не скористалися. Представник третьої особи-1, третя особа-2 у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Пояснень на позов не надавали. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання відповідачів, які не повідомили про причини неявки та не подали відзивів, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд, за відсутності заперечень позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, оцінивши доводи позовної заяви, перевіривши їх доказами, доданими до позовної заяви, висновує таке. За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України). За положеннями ст. 77 - 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2011 року у справі № 2-258/11 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNN0GK00000119 від 12 грудня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок за [ADDRESS] , визначивши спосіб його реалізації - продаж публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», з наданням дозволу від імені [PERSON] укладати договори купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, а також наданням банку всіх повноважень для здійснення продажу предмета застави. Стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1 569,50 грн, та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн. Судом при ухваленні рішення у справі № 2-258/11 встановлено, що згідно з кредитно-заставним договором № DNN0GК0000119 від 12 грудня 2007 року ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало [PERSON] кредит у сумі 24 360 доларів США для придбання нерухомості - будинку за [ADDRESS] , строком до 20 грудня 2027 року, за користування кредитом була встановлена процентна ставка у розмірі 11.04% річних. ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зі своєї сторони виконало умови взятого на себе зобов`язання і надало [PERSON] кредит у зазначеному вище розмірі, а відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань, не виплачував кредит, в результаті чого станом на 15 березня 2009 року виникла заборгованість у розмірі 20 272,69 доларів США, яка складається з заборгованості по кредиту у розмір 19 483,41 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 668,62 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 42,26 доларів США, що стверджується розрахунком. Суд при розгляді справи № 2-258/11 виснував, що позов обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню. При цьому суд вважає за необхідне, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок по [ADDRESS] , визначивши спосіб його реалізації - продаж публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», з наданням дозволу від імені [PERSON] укладати договори купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, а також наданням банку всіх повноважень для здійснення продажу предмета застави. Вирішуючи позов у частині виселення відповідача та зняття його з реєстраційного обліку з будинку [ADDRESS] суд вважав за необхідне відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у його задоволенні, оскільки суду не надано жодних доказів про те, що [PERSON] проживає в зазначеному будинку, а зареєстрованим він значиться в [ADDRESS] , про що свідчить довідка Новомосковського МВ . Обставини, встановлені судом щодо наявності кредитного договору та заходу забезпечення зобов`язання підтверджується наданим позивачем кредитним договором у копії /а.с.5-8/, в якому передбачено (п.7.3), що забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором виступає іпотека будинку. Також, з наданої копії Договору іпотеки від 20 грудня 2007 року /а.с.9-11/ вбачається, що в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором Банк, як Іпотекодержатель, і [PERSON] , як Іпотекодавець уклали Договір іпотеки. Згідно з п. 35.3 Договору іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 54,60 кв. м, житловою площею 27,50 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] (надалі - Предмет іпотеки). Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 2007 року. В п.14.5, 14.7 Договору іпотеки вказано, що Іпотекодавець засвідчує, що на момент укладання договору Предмет іпотеки … не знаходиться у спільній власності … малолітні та неповнолітні особи ним не користуються, в ньому не прописані. Відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб… За п. 16 Договору іпотеки з моменту набрання чинності цього договору, Іпотекодавець має право… іншим чином розпоряджатися Предметом іпотеки, тільки за письмовою згодою Іпотекодержателя. Пунктом 20.12 Договору іпотеки до обов`язків Іпотекодавця віднесено: не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без письмової згоди на це Іпотекодержателя. За п. 23 Договору іпотеки, у випадку встановлення невідповідності дійсності відомостей, що містяться в цьому договорі, або порушенні Іпотекодавцем договірних зобов`язань, останній відшкодовує Іпотекодержателю пов`язані з укладанням Кредитного договору збитки у повному обсязі. Листом Начальника відділу реєстрації та обліку громадян Виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 01 грудня 2023 року № 3920/0/2-23 приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області повторно повідомлено, що згідно з реєстром територіальної громади міста Новомосковська за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими 14 осіб: [PERSON] , 1955 року народження, [PERSON] , 1983 року народження, [PERSON] , 1985 року народження, [PERSON] , 2006 року народження, [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , 1957 року народження, [PERSON] , 1978 року народження, [PERSON] , 1981 року народження, [PERSON] , 1989 року народження, [PERSON] , 2001 року народження, [PERSON] , 2002 року народження, [PERSON] , 2004 року народження, [PERSON] 2018 року народження, [PERSON] , 2020 року народження. Інформація щодо інших зареєстрованих осіб відсутня /а.с.12/. Також судом з даних ЄДРПОУ, які є загальнодоступними, встановлено, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідно до статуту, виписки з ЄДРПОУ та внаслідок реорганізації, зміни організаційно-правової форми, є правонаступником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником КБ «ПРИВАТБАНК». Матеріали справи свідчать про наявність спору між позивачем та відповідачами з приводу виселення відповідачів, які обґрунтовуються позивачем фактом порушення третьою особою-2 обов`язку, взятого на себе за договором іпотеки, відсутністю права третьої особи реєструвати проживання в житловому приміщенні, що є предметом іпотеки. Вирішуючи позов, суд ураховує висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 06 березня 2025 року у справі № 183/1223/22 (провадження 61-13814св24). Так, частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи безпосереднього інтересу позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19), від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19). Предметом спору у цій справі є виселення відповідачів з будинку, який за умовами договору іпотеки є іпотечним майном. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частинами першою, третьою статті 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Системний аналіз вказаних норм права дозволяє дійти висновку, що виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно. Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовувало свої позовні вимоги виключно тим, що в порушення пункту 20.12. договору іпотеки іпотекодавець (третя особа-2) зареєстрував у будинку, який є предметом іпотеки, інших осіб - відповідачів. При цьому, наявність правових підстав для виселення відповідачів зі спірного житлового будинку зверненням стягнення на предмет іпотеки АТ КБ «ПриватБанк» як при поданні позову, так і при подачі позову в новій редакції не обґрунтовував, у правову підставу позову поклав статті 526, 527, 530, 629 Цивільного кодексу України, ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на норми ст. 109 Житлового кодексу України, Закону України «Про іпотеку» не посилався. При цьому, як зауважив Верховний Суд у постанові від 06 березня 2025 року у справі № 183/1223/22, ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 205/1964/21, від 11 вересня 2023 року у справі № 175/17/23. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9, частин першої, четвертої статті 156 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки ані умови договору іпотеки, ані норми законів не передбачають такої самостійної підстави для виселення, як порушення іпотекодавцем пункту договору щодо отримання згоди іпотекодержателя на реєстрацію в предметі іпотеки інших осіб, з огляду на недоведеність позивачем порушення його прав внаслідок реєстрації відповідачів у належному на праві власності [PERSON] будинку, який є предметом іпотеки та на який звернуто стягнення рішенням суду, суд висновує про відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому суд зазначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Додатково суд зауважує, що згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22): «В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) погодилася з такими висновками. У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури. Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів. Велика Палата Верховного Суду вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення. Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини. А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Разом із тим, і суд першої інстанції, і апеляційний суд встановили, що [PERSON] вселилася до житлового будинку, який є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки без дозволу іпотекодержателя. Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Тобто вселення [PERSON] у спірний житловий будинок відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі № 898-IV. Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки доньки іпотекодавця [PERSON] у житловому будинку, який є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу. З урахуванням викладеного наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення [PERSON] із житлового будинку на [ADDRESS] та скасування реєстрації її місця проживання. Разом із тим відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Велика Палата Верховного Суду вважає, що вказаний вище Закон має бути застосований у цій справі, оскільки на сьогодні в Україні триває воєнний стан, тому виконання постанови Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року в частині виселення відповідачки слід зупинити на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.». Таким чином, у випадку зверненням з позовом про виселення з посиланням на положення договору іпотеки, Закон України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України позивач повинен довести, що предмет іпотеки набутий повністю або частково саме за рахунок коштів кредиту та довести доказами, що на час укладення договору іпотеки в житлі не були зареєстровані інші особи, дату реєстрації інших осіб у спірному приміщенні, наявності у власності інших осіб, в тому числі неповнолітніх, іншого майна, яке може бути використане для їх проживання, відсутність заборон, встановлених законами України. За таких обставин, незважаючи на наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивачем не заявлялися вимоги про виселення відповідачів з підстав, визначених ст. 109 ЖК України, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та враховуючи наведене позивачем обґрунтування позову, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд висновує про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим, у задоволенні позову належить відмовити. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed