Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

До Уманського\~міськрайонного суду\~Черкаської області\~звернувся [PERSON] \~з позовом\~до Прокуратури Черкаської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури, в якому просив: стягнути з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на його [PERSON] користь відшкодування шкоди в сумі 5630000 гривень, а саме: стягнення компенсації втраченого заробітку в розмірі 630000 гривень та моральної шкоди 5000000 гривень. В обґрунтування позову посилався на те, що 01.10.20008 за фактом одержання хабара шляхом вимагання відносно нього [PERSON] та [PERSON] , слідчим в ОВС слідчого відділу прокуратури Черкаської області порушена кримінальна справа № 25108000103 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. 15.04.2009 за фактом одержання хабара шляхом вимагання сум 5000 доларів США відносно нього [PERSON] та [PERSON] , слідчим в ОВС слідчого відділу прокуратури Черкаської області порушена кримінальна справа № 25108000103 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. 15.04.2009 кримінальні справи № 25108000103 та № 2510800103 об`єднані в одне провадження з присвоєнням єдиного реєстраційного номера 2510800103. 24.04.2009 йому пред`явлено остаточне обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 ККА України одержання хабара, тобто одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище в будь-якому вигляді хабара у великому розмірі за виконання в інтересах того, хто дає хабара будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно та поєднане з вимаганням хабара. Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 21.04.2010 його визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та призначено покарання, із застосуванням ст. 75 КК України, у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах внутрішніх прав строком на 3 роки, з іспитовим строком 3 роки. Цим же вироком до вступу вироку в законну силу міру запобіжного заходу обрано підписку про невиїзд, звільнивши його з-під варти із зали судового засідання. Вироком Апеляційного суду Черкаської області від 07.09.2010 скасовано вирок Звенигородського районного суду Черкаської області та постановлено новий вирок, яким йому призначено за ч. 2 ст. 368 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади в органах внутрішніх справ строком на 3 роки з конфіскацією 1/16 частини належного йому майна. Ухвалою Верховного Суду України від 25.01.2011 вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 21.04.2010 та вирок Апеляційного суду Черкаської області від 07.09.2010 щодо нього скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд у той же місцевий суд в іншому складу суду. Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 31.07.2012 його визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та призначено покарання, із застосуванням ст. 75 КК України, у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах внутрішніх прав строком на 3 роки, з іспитовим строком 3 роки. Відповідно до ст. 54 КК України його позбавлено спеціального звання підполковника міліції. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2012 вирок Звенигородського районного суду Черкаської області скасовано, кримінальну справу направлено на новий розгляд. Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 31.07.2012 його визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та призначено покарання, із застосуванням ст. 75 КК України, у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах внутрішніх прав строком на 3 роки, з іспитовим строком 3 роки. Відповідно до ст. 54 КК України його позбавлено спеціального звання підполковника міліції. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 23.10.2014 вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 04.03.2014 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд. Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31.03.2017 його у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, визнано невинним, виправдано через недоведеність його участі у вчиненні даного злочину. Міру запобіжного заходу підписку про невиїзд скасовано. Арешт на транспортний засіб ВАЗ 21099-20, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , накладений постановою старшого слідчого відділу прокуратури Черкаської області від 24.02.2009, скасовано. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 03.04.2019 вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 13.05.2020 вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області та ухвалу апеляційного суду Черкаської області залишено без змін. Відповідно до повідомлення в.о. голови Монастирищенського районного суду Черкаської області Мазай Н.В. від 02.06.2020 йому роз`яснено, що він має право протягом шести місяців звернутися з вимогою про відшкодування втраченого заробітку, сплачених штрафів, судових витрат, сум з надання юридичної допомоги та інш. в Монастирищенський районний суд Черкаської області, який розглядав справу по першій інстанції. Починаючи з 01.10.2008 до 03.04.2019 він перебував під слідством та судом, що становить 126 місяців. Протягом строку досудового розслідування та судового розгляду справи, відносно нього постійно був обраний запобіжний захід підписка про невиїзд, а інколи неодноразово обирався запобіжний захід тримання під вартою. У зв`язку з чим йому було заподіяно моральну шкоду. Він незаконно 126 місяців 2 дня перебував під кримінальним переслідуванням, при цьому 616 днів утримувався під вартою. Вказані обставини є такими, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Маючи захворювання нирок, він був позбавлений можливості належним чином отримувати медичну допомогу, що потягнуло за собою лише погіршення стану здоров`я. Також він був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно нього при звільненні з-під варти, постійно обирався інший запобіжний захід підписка про невиїзд. Внаслідок існування відносно нього кримінального обмеження, він був позбавлений можливості покращити свій стан здоров`я шляхом звернення до лікувальних закладів та належного лікування у закладах, що знаходяться за межами населеного пункту, на який розповсюджувався обраний відносно нього запобіжний захід. Крім того, його неодноразово було поставлено на облік в ДУ «Центр пробації» в Черкаській області Уманський міськрайонний відділ, внаслідок чого він вимушений відвідувати вказану установу, що негативно впливало як на його авторитет серед знайомих, так і на нього в цілому, оскільки постійно відчував внутрішнє пригнічення свого стану та відсутність на той час швидкої можливості доводити протилежне, так як рішення суду потребувало виконанню в обов`язковому порядку. Внаслідок вказаних обставин він пережив глибокі душевні страждання, втратив авторитет серед своїх колег та близького оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу, який завдав йому значних страждань і які він поніс через неможливість тривалого відновлення своїх прав. Моральну шкоду він оцінює в сумі 5000000 гривень. Вказаний розмір відшкодування за перебування його під вартою протягом тривалого часу і як наслідок погіршення стану здоров`я, звільнення з ОВС, відвідування ДУ «Центр пробації», в сукупності є обґрунтованим та відповідає принципу розумності та справедливості. Ухвалою від 04.12.2020 відмовлено у відкритті провадження у справі. Постановою Черкаського апеляційного суду від 11.02.2021 ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04.12.2020 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою від 09.03.2021 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання. 22.04.2021 представником Державної казначейської служби України С. Ярошем подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що Державна казначейська служба України заперечує проти задоволення позовної заяви [PERSON] . Причинами не визнання позовних вимог зазначив те, що позивачем невірно зазначено про спосіб задоволення позовних вимог, оскільки боржником по справі за даним позовом є держава Україна, а способом захисту порушеного права є стягнення з Державного бюджету України на користь позивача відповідної суми коштів. Позивачем заявлено вимогу про стягнення суми втраченого заробітку. Втрачений заробіток визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання, а не виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на час звернення до суду. З огляду на вищезазначене вважає, що відшкодуванню позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України заробітку в розмірі 630000,00 грн виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в сумі 5000,00 грн суперечить наведеним нормам, оскільки зазначений заробіток повинен бути розрахований з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) відповідно до Порядку № 100. Крім того, звернув увагу суду, що в провадженні Черкаського окружного адміністративного суду перебуває справа № 580/3512/20 за адміністративним позовом позивача, зокрема, і до Казначейства, про скасування наказу та поновлення на посаді. Однією з позовних вимог зазначеного позову є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 137 повних місяців, починаючи з дня звільнення (наказ № 268/ОС від 23.12.2008) в сумі 649404,00 грн. Отже, твердження позивача, що ним не подано позову до цих самих позивачів та з тих самих підстав не відповідає дійсності. Щодо стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000000,00 грн зауважив, що позивачем не надано підтверджуючих документів щодо глибоких душевних страждань, втрати авторитету серед своїх колег та близького оточення, змін життєвого укладу, тощо, а також докази, що саме притягнення позивача до відповідальності спричинило вищезазначені наслідки. Факт наявності у позивача хронічного захворювання не може вважатися доказом заподіяння моральної шкоди, оскільки, як вбачається з копій медичних документів, що долучені до матеріалів справи, у них не зазначено, що причиною (однією з причин) розладу здоров`я позивача є його притягнення до кримінальної відповідальності. Відповідач вважає, що позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Крім того, вважає, що позивачем не враховано норми Закону України № 266/94-ВР. Розмір морального відшкодування позивачем необґрунтовано завищено. Позивач перебував під слідством та судом з 01.10.2008 (дати порушення кримінальної справи проти позивача) по 03.04.2019 (дати постановлення ухвали Апеляційним судом Черкаської області про факт невинуватості позивача, що набув законної сили), або 10 років та 6 місяців, загалом 126 місяців. Аналіз норм закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством і судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на день відшкодування. Розмір мінімальної заробітної плати на 2021 рік становить 6000,00 грн. Отже, сума моральної шкоди становить 756000,00 грн. З огляду на вищезазначене сума моральної шкоди в розмірі 5000000,00 грн належним чином не підтверджена і має характер удаваної. 05.05.2021 представником відповідача Черкаської обласної прокуратури Н.Лєнковою подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з того, що позивачем не підтверджено суму моральної шкоди в розмірі 5000000 грн. У даній справі позивач не надав до суду будь-яких доказів, у частині вжиття додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, тощо. За нормами ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місць перебування під слідством чи судом. Однак, згідно з п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016 № 1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін розмір становив 2270 грн. Отже, ураховуючи наведене, вважає, що мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування [PERSON] під слідством та судом становить 286173 грн 77 коп. (2270 грн * 126 міс. 2 дн.), що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. У підготовчому засіданні 24.01.2024 уточнено правильну назву відповідача та змінено назву відповідача з прокуратура Черкаської області на Черкаська обласна прокуратура. Ухвалою від 24.01.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою від 03.06.2024 задоволено клопотання представника позивача та призначено у справі судово-психологічну експертизу. Провадження у справу на час проведення експертизи зупинено. 19.07.2024 директором Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України направлено до суду клопотання про надання додаткових матеріалів та про забезпечення зустрічі експерта з підекспертною особою на виконання ухвали суду від 03.06.2024. Також до суду направлено рахунок на оплату за проведення експертизи. Копія клопотання та рахунок на оплату були направлені позивачу [PERSON] та його представнику [PERSON] 24.07.2024. 19.09.2024 з експертної установи надійшло повідомлення про неможливість проведення судової психологічної та повернуто матеріали справи. Ухвалою від 25.09.2024 поновлено провадження у справі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні поданий [PERSON] позов підтримав, просив суд його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Зазначив, що позивач перебував під слідством і судом 137 місяців. Станом на зараз, з урахуванням мінімальної заробітної плати, середній заробіток за час вимушеного прогулу за повних 137 місяців становить на даний час в загальній сумі 1096000,00 грн. Порушенням вищевказаної кримінальної справи відносно позивача [PERSON] та строками їх розслідування і судового розгляду прокуратура фактично зламала життя позивача. Тривалий час, довгі роки, він вимушений був доводити свою невинуватість перед суспільством та людьми, незаконно лишився посади, тривалий період часу перебував під вартою. Позивач [PERSON] протиправно, ще до закінчення досудового розслідування, 22.12.2008 згідно з Наказом начальника УМВС України в Черкаській області № 268 о/с був звільнений з ОВС з посади старшого слідчого в запас ЗСУ за п. 62.66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, і на час його звільнення вислуга становила 9 років 4 місяці 7 днів, з огляду на те, що він тривалий час залишився без роботи та без будь-яких засобів для існування як сам, так і його сім`я, включаючи на той час неповнолітніх дітей. Позивач перебуваючи під дією міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою 616 днів, а після того на підписці про невиїзд з постійного місця проживання, не мав можливості виїхати на будь-які заробітки, до своїх батьків, родичів, тощо, довгі роки не мав можливості їх бачити та спілкуватися з ними. Фактично позивачу були заподіяні страждання внаслідок психологічного впливу при допитах слідчих та під час судових засідань, порушились та змінилися у негативний бік життєві звички, погіршились відносини з оточуючими, він був позбавлений можливості реалізації своїх звичок та бажань, його стан здоров`я погіршився, у зв`язку з чим він був вимушений неодноразово проходити курс лікування. Визначаючи моральну шкоду в розмірі 5000000 гривень, позивач виходив із того, що відносно нього в даному випадку органи прокуратури незаконно повідомили про підозру, незаконно відносно нього обирали міру запобіжного заходу, суттєво обмежуючи його права протягом тривалого періоду часу, а це фактично 11 років, незаконно обвинувачували у вчиненні злочину, якого він не скоював, і на протязі цього часу він намагався захистити у судах своє добре ім`я, у зв`язку з чим значною мірою втратив довіру до людей, до правоохоронних органів, які навмисно і незаконно його переслідували протягом тривалого періоду часу. Позивач стверджує, що нізащо б не погодився відчути пережитий моральний і душевний біль вдруге за названу та будь-яку іншу суму. Розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 грн не є коректною та законною. Уточнив, що в даному випадку відповідачем за позовом [PERSON] є Держава Україна в особі Державної казначейської служби. Підсумовуючи викладене, вважав необхідним зазначити, що позивач, відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», має право на відшкодування компенсації втраченого заробітку та на відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначається, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тому просив стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету Україна на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за повних 137 місяців в загальній сумі 1096000 гривень та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000000 гривень. Представник відповідача\~Черкаської обласної\~прокуратури Бурлака\~В.П.\~у судовому\~засіданні просила\~відмовити у\~задоволенні позову\~в повному\~обсязі.\~Вважала,\~що позивачем\~не доведено\~наявність шкоди,\~протиправність діяння,\~причинно-наслідковий\~зв`язок.\~Наявність проблем\~зі здоров`ям\~не підтверджує\~зв`язок із\~кримінальним правопорушенням,\~тому суд\~не може\~взяти як\~докази подані\~позивачем документи\~про наявність\~хронічних захворювань\~та лікування.\~В разі,\~якщо суд\~дійде висновку\~про підставність\~позову,\~просила суд\~взяти до\~уваги,\~що розрахунковою\~величиною для\~розміру моральної\~шкоди є\~1600\~грн.\~Щодо позовної\~вимоги про\~стягнення компенсації\~втраченого заробіткупросила суд взяти до уваги, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду відмовлено в задоволенні адміністративного позову позивача про скасування наказу та поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У зв`язку з цим позовні вимоги позивача про стягнення компенсації втраченого заробітку задоволенню не підлягають, оскільки з приводу цих позовних вимог є рішення суду, яке вступило в законну силу Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, попередньо у заяві від 22.04.2021 просив проводити розгляд справи без участі представника Державної казначейської служби України. Вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що постановою слідчого в ОВС слідчого відділу прокуратури Черкаської області Бондар Ю.Л. від 01.10.2008 порушена кримінальна справа за фактом одержання хабара шляхом вимагання стосовно [PERSON] та [PERSON] , за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. Наказом начальника УМВС України в Черкаській області № 268 о/с від 23.12.2008 звільнено [PERSON] з ОВС в запас ЗС України за п. 62,66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Постановою старшого слідчого відділу прокуратури Черкаської області Губенко Є.А. від 15.04.2009 порушена кримінальна справа щодо за фактом одержання хабара шляхом вимагання стосовно [PERSON] та [PERSON] , за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. Постановою старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Черкаської області Губенко\~Є.А. від 15.04.2009 кримінальні справи № 2510800103 та № 2510800103 ДП2 об`єднані в одне провадження та присвоєно єдиний реєстраційний номер - № 2010800103. Постановою старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Черкаської області Губенко\~Є.А. від 24.04.2009 притягнуто [PERSON] , як обвинуваченого по кримінальній справі № 2510800103, пред`явивши йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, про що йому оголошено. Роз`яснено обвинуваченому його права. Вироком Звенигородського районного суду від 21.04.2010 визнано [PERSON] винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та призначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах внутрішніх справ строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України засудженого [PERSON] звільнено від відбування призначеного основного покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з випробуванням якщо він протягом 3 років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Покладено на засудженого [PERSON] обов`язки відповідно до ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої системи; повідомляти кримінально-виконавчу систему про зміну місця проживання та роботи. На підставі ст. 77 КК України додаткову міру покарання у вигляді конфіскації 1/6 частини особистого майна засудженого [PERSON] не застосовано. Вироком Апеляційного суду Черкаської області від 07.09.2010 вирок Звенигородського районного суду від 21.04.2010 стосовно [PERSON] в частині звільнення його від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України скасовано, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості злочину та особам засуджених внаслідок м`якості. Призначено [PERSON] за ч. 2 ст.368 КК України покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах внутрішніх справ строком на 3 роки та з конфіскацією 1/6 частини майна, яке є власністю засудженого. Змінено [PERSON] запобіжний захід з підписки про невиїзд з місця проживання та тримання під вартою з зали суду. В строк відбування покарання засудженому зараховано строк перебування його під вартою з 01.10.2008 по 10.10.2008, з 10.11.2008 по 16.01.2019, з 28.07.2009 по 21.04.2010. Ухвалою Верховного Суду України від 25.01.2011 вирок Звенигородського районного суду від 21.04.2010 та вирок колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Черкаської області від 07.09.2010 щодо [PERSON] скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд у той же місцевий суд в іншому складі суду. Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 31.07.2012 визнано [PERSON] винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та призначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах внутрішніх справ строком на 3 роки. Відповідно до ст. 54 КК України, за вчинення [PERSON] злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, позбавити його спеціального звання капітан поліції. На підставі ст. 75, ст. 76 КК України звільнено засудженого [PERSON] від відбування призначеного судом покарання у вигляді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку в 3 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів КВІ; повідомляти органи КВІ про зміну місця проживання та роботи. Міру запобіжного заходу засудженому [PERSON] підписку про невиїзд скасувати після вступу вироку в законну силу. Відповідно до ст. 77 КК України додаткове покарання у виді конфіскації 1/6 майна засудженому [PERSON] не застосовано. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2012 вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 31.07.2012 відносно [PERSON] скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд у Звенигородський районний суд Черкаської області. Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 04.03.2012 визнано [PERSON] винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, та призначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах внутрішніх справ строком на 3 роки. Відповідно до ст. 54 КК України, за вчинення [PERSON] злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, позбавити його спеціального звання капітан поліції. На підставі ст. 75 КК України звільнено засудженого [PERSON] від відбування призначеного судом основного покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки. На підставі ст. 76 КК України покладено на засудженого [PERSON] обов`язки не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та роботи. Відповідно до ст. 77 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна засудженому [PERSON] не застосовано. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 23.10.2014 вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 04.03.2014 щодо засудженого [PERSON] скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд. Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31.03.2017 підсудного [PERSON] у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 268 КК України, визнано не винним і по суду виправданим через недоведеність даного злочину. Міру запобіжного заходу підписку про невиїзд, яка обрана [PERSON] , скасовано. Скасовано арешт, накладений постановою старшого слідчого відділу прокуратури Черкаської області від 24.02.2009. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 03.04.2019 вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31.03.2017 щодо [PERSON] залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 13.05.2020 вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31.03.2017 та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 03.04.2019 залишено без змін. Повідомленням в.о. голови Монастирищенського районного суду Черкаської області, яке направлено листом від 02.06.2020, роз`яснено [PERSON] його право звернутися з вимогою: протягом 3 місяців - про надання попередньої роботи, а при неможливості цього - іншої підходящої роботи в Головне управління Національної поліції в Черкаській області; протягом шести місяців - про відшкодування втраченого заробітку, сплачених штрафів, судових витрат, сум за надання юридичної допомоги та інш. в Монастирищенський районний суд Черкаської області, який розглядав справу по першій інстанції; про повернення конфіскованого, вилученого або арештованого майна чи відшкодування його вартості в прокуратуру Черкаської області; про повернення раніше займаного жилого приміщення, а при неможливості повернення надання іншого рівноцінного впорядкованого жилого приміщення відомостей про втрату права користування жилим приміщенням матеріали справи не містять. Також повідомлено про те, що законом передбачається також відшкодування моральної шкоди, поновлення військових та інших звань, трудових, пенсійних та інших порушених прав, повернення орденів та медалей. На підтвердження заявлених позивачем обставин перебування його під вартою до матеріалів справи додано ряд доказів. Відповідно до протоколу затримання від 01.10.2008 слідчим в ОВС слідчого відділу прокуратури області затримано Николюка С.О. за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.10.2008 продовжено затримання підозрюваного [PERSON] в ІТТ Придніпровського РВ м. Черкаси УМВС на 10 діб. Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.10.2008 відмовлено в застосуванні відносно [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту. Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.11.2008 обрано [PERSON] обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, міру запобіжного заходу взяття під варту, з утриманням його в СІЗО арештному домі ДДУ ПВП в Черкаській області. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24.11.2008 залишено без змін постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.11.2008 відносно [PERSON] про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.12.2008 продовжено строк тримання під вартою [PERSON] , обвинуваченого за ч. 2 ст. 368 КК України, до 4 місяців. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 16.01.2009 постанову Придніпровського районного суду Черкаської області від 26.12.2008 скасовано за істотного порушення вимог кримінального закону. Обрано [PERSON] запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання. Звільнено [PERSON] з-під варти негайно, з зали суду. Постановою Звенигородського районного суду від 28.07.2009 змінено підсудному [PERSON] міру запобіжного заходу з підписки про невиїзд на утримання під вартою в слідчому ізоляторі № 30 м. Черкаси. Постановою Звенигородського районного суду м. Черкаси від 03.06.2011 змінено підсудному [PERSON] міру запобіжного заходу з тримання під вартою в СІЗО № 30 м. Черкаси на підписку про невиїзд, звільнивши його з під варти в залі суду. Таким чином,\~позивач [PERSON] \~перебував під\~слідством та\~судом у\~період з\~01.10.2008\~(дата\~постанови слідчого\~в ОВС\~слідчого відділу\~прокуратури Черкаської\~області про\~порушення кримінальної\~справи за\~фактом одержання\~хабара шляхом\~вимагання стосовно\~ [PERSON] ,\~за ознаками\~злочину,\~передбаченого ч.\~2\~ст.\~368\~КК України)\~по 03.04.2019\~(дата\~ухвали апеляційного\~суду Черкаської\~області про\~залишення без\~змін вироку\~Монастирищенського районного\~суду Черкаської\~області від\~31.03.2017,\~яким підсудного [PERSON] у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 268 КК України, визнано не винним і по суду виправданим через недоведеність даного злочину), а всього 10 років 06 місяців 02 дні (126 місяців 02 дні). Встановлений судом строк перебування під слідством та судом було зазначено позивачем у позовній заяві та не спростовується відповідачами. При цьому суд не бере до уваги твердження представника позивача під час розгляду справи та в судових дебатах про те, що позивач [PERSON] перебував під слідством та судом 137 місяців, а саме до винесення Верховним Судом 13.05.2020 ухвали про залишення без змін вироку Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31.03.2017 та ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 03.04.2019, оскільки вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області, яким виправдано [PERSON] , вступив у законну силу 03.04.2019. Строк розгляду справи судом касаційної інстанції не входить у період перебування особи під слідством та судом. Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 95/692/17, від 23.09.2021 у справі № 295/13971/20, від 19.10.2022 у справі № 947/3673/20. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частинами 1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон). Відповідно до ст. 1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Таким чином, з огляду на те, що вироком Монастирищенського районного\~суду Черкаської\~області від\~31.03.2017 [PERSON] визнано не винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, і по суду виправдано через недоведеність даного злочину, ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 03.04.2019 вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31.03.2017 щодо [PERSON] залишено без змін, він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави. Як встановлено судом, [PERSON] перебував під слідством та судом 10 років 06 місяців 02 дні, що становить 126 місяців 02 дні. З них за твердженням позивача та його представника [PERSON] перебував під вартою 616 днів, що не спростовується відповідачами. В інший період частково відносно нього діяв запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до п. 5 ст. 3 вказаного Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в ст. 1 цього Закону випадках. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 цього Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Вирішуючи заявлені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд враховує положення ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якою визначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Наведене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 17.09.2024 у справі № 674/305/22, від 25.09.2024 у справі № 761/22531/23, від 30.09.2024 у справі № 182/8958/21, від 08.10.2024 у справі № 333/2527/22, від 21.10.2024 у справі № 490/7139/23, від 23.10.2024 у справі № 293/174/23, від 15.11.2024 у справі № 336/2137/23, від 19.11.2024 у справі № 488/2561/21 та від 05.03.2025 у справі № 166/789/24. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача Уманської окружної прокуратури у судовому засіданні на пункт 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівникам та інших виплат, враховуючи, що вони є безпідставними, оскільки\~відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстав для застосування наведеної норми до спірних правовідносинах відсутні. Також суд відхиляє посилання представника відповідача Уманської окружної прокуратури у судовому засіданні про застосування вказаної вище норми у постанові Чернігівського апеляційного суду від 05.06.2024, яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 24.12.2024 у справі № 740/6706/23, оскільки наведена постанова Верховного Суду прийнята у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається судом. Крім того, Верховним Судом не переглядалась справа в частині застосування апеляційним судом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Підсумовуючи викладене вище, суд робить висновок, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. При розгляді справи представником позивача було заявлено клопотання про призначення судової психологічної експертизи, яка не була виконана під час розгляду справи. В подальшому представник позивача зазначав про відсутність підстав для заявлення повторного клопотання та проведення такої експертизи, оскільки позивач перебуває на службі в ЗСУ, декілька разів отримував поранення, тому результати висновку такої експертизи можуть не бути взяті судом до уваги. Судом встановлено, що незаконне кримінальне переслідування [PERSON] завдало шкоди його честі, гідності, престижу та діловій репутації, а також порушило нормальні життєві зв`язки. Розглядаючи справу, суд враховує заперечення представника відповідача Уманської окружної прокуратури та не бере до уваги подані позивачем документи на підтвердження наявності хронічних захворювань та лікування, оскільки ними не підтверджено причинний зв`язок із захворюваннями позивача, як наслідок із знаходженням на лікуванні, та порушенням кримінальної справи. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із того, що внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності та тривалого досудового розслідування та судового розгляду, перебування тривалий час під вартою, позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі винесення Монастирищенським районним\~судом Черкаської\~області від\~31.03.2017 виправдувального вироку, який залишений без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 03.04.2019 та ухвалою Верховного Суду від 13.05.2020. При визначенні розміру морального відшкодування суд враховує обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, які обмежували його свободу пересування та обрання місця перебування. Зазначене призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, а тому з урахуванням засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, яка визначена з урахуванням всіх обставин справи, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2025 рік» на момент відшкодування, а саме 8000 грн. Суд відхиляє аргументи представника відповідача Уманської окружної прокуратури про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Така практика Верховного Суду є сталою та узгоджується із нормами статті 13 Закону. При цьому слід зазначити, що визначений статтею 13 Закону мінімальний розмір моральної шкоди не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Розмір заявленої позивачем моральної шкоди 5000000 гривень суд вважає не обґрунтованим та завищеним, тому не вбачає підстав для відступу від сталої практики Верховного Суду щодо відшкодування моральної шкоди виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. За таких обставин, ураховуючи перебування позивача [PERSON] під слідством та судом 10 років 06 місяців 02 дні, що становить 126 місяців 02 дні, йому завдано моральну шкоду в розмірі 1008533 грн 33 коп. (126 місяців 02 дні х 8000 грн = 1008533 грн 33 коп.). Крім тверджень про завдання позивачеві моральної шкоди, позивач у позовній заяві, а представник позивача при розгляді справи посилалися також на те, що незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури позивачу було завдану матеріальну шкоду у вигляді втраченого заробітку, оскільки його наказом від 23.12.2008 було звільнено з ОВС. Відповідно до пункту 1\~статті 3\~Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~ у наведених в\~статті 1 цього Закону\~випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Згідно із частиною першою\~статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури\~і суду», зокрема, розмір сум, які передбачені пунктом 1\~статті 3 цього Закону\~і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Судом встановлено, що після порушення 01.10.2008 слідчим в ОВС слідчого відділу прокуратури Черкаської області відносно [PERSON] кримінальної справи за фактом одержання хабара за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України, наказом начальника УМВС України в Черкаській області № 268 о/с від 23.12.2008 звільнено старшого слідчого СВ Уманського МВ УМКС капітана поліції [PERSON] з ОВС в запас ЗС України за п. 62,66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. У подальшому вироками Звенигородського районного суду Черкаської області від 21.04.2010, 31.07.2012 та 04.03.2014 призначено [PERSON] покарання з позбавленням права обіймати посади в органах внутрішніх справ строком на 3 роки. Також, відповідно до ст. 54 КК України позбавлено його спеціального звання капітан поліції. Таким чином, позивачем обґрунтовано та надано докази того, що внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності він втратив посаду старшого слідчого Уманського МВ УМВС та його було позбавлено спеціального звання капітана поліції. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Так,\~статтею 1176 ЦК України\~встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі\~Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~(стаття 1 зазначеного Закону). Частиною другою\~статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати. Стаття 3\~Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~встановлює, що у наведених в\~статті 1 цього Закону\~випадках громадянинові\~відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно\~(в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності),\~конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», сфера дії якого поширюється, в тому числі, й на осіб, стосовно яких закрите кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5\~статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.\~Розмір сум, які передбачені пунктом 1\~статті 3 цього Закону\~і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.\~Майно, зазначене в пункті 2\~статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до\~статті 2 цього Закону\~орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. За змістом положень частини першої\~статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пункті 1\~статті 3 цього Закону\~(тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41\~затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і СБУ - відповідно до цих органів. У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в пункті 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою\~статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду в порядку, встановленому для розгляду скарг на неправомірні дії органів державного управління і службових осіб, що ущемляють права громадян. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Матеріали справи\~містять повідомлення в.о. голови Монастирищенського районного суду Черкаської області, яке направлено листом від 02.06.2020, в якому роз`яснено [PERSON] його право звернутися з вимогою в тому числі протягом шести місяців про відшкодування втраченого заробітку, сплачених штрафів, судових витрат, сум за надання юридичної допомоги та інш. в Монастирищенський районний суд Черкаської області, який розглядав справу по першій інстанції. При розгляді справи суд враховує, що Закон про відшкодування шкоди не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, та таким способом захисту в силу положень статей\~15,\~16 ЦК України\~може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою, що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц, про що також зазначено в ухвалі Черкаського апеляційного суду від 11.02.2021 у зазначеній справі. Водночас суд не бере до уваги посилання відповідача Державної казначейської служби України у відзиві на позовну заяву про те, що позовні вимоги про відшкодування втраченого заробітку задоволенню не підлягають на тих підставах, що у провадженні Черкаського окружного адміністративного суду перебувала справа № 580/3512/20 за адміністративним позовом позивача, зокрема, і до Казначейства, про скасування наказу та поновлення на посаді. Однією з позовних вимог зазначеного позову було стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 137 повних місяців, починаючи з дня звільнення (наказ № 268/ОС від 23.12.2008) в сумі 649404,00 грн. У зазначеному позові [PERSON] ставилися вимоги про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2021 адміністративний позов у справі № 580/3512/20 залишено без розгляду. Крім того, подання позивачем до окружного суду позову про скасування наказу про звільнення і як наслідок подання похідної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не позбавляє позивача права подати до суду позов про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури. Звертаючись із даним позовом, позивач вказував на те, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства він втратив посаду та щомісячний заробіток, розмір якого вирахувано позивачем при поданні позову 126 місяців, та в подальшому під час розгляду справи уточнено до 137 місяців на підставі мінімальної заробітної плати. Відповідно до п. 8 Положення згідно з частиною 1 ст. 4 Закону розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Пунктом 9 Положення встановлено, що середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється: 1) для робітників і службовців - у порядку, передбаченому\~постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»; 2) для членів кооперативу, колгоспу - в порядку, передбаченому в положенні про оплату праці в даному кооперативі, колгоспі. У тому разі, коли такий порядок не встановлено, середньомісячний заробіток обчислюється шляхом поділу на 12 суми річного доходу, який сплачено кооперативом, колгоспом за обсяг виконаних робіт і кінцеві результати праці в попередньому господарському році; 3) для інших громадян, які не відносяться до категорії робітників і службовців, - шляхом поділу на 12 суми річного доходу за попередній рік. У даному випадку йдеться про доходи осіб вільних професій (художників, письменників тощо); осіб, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сфері кустарно-ремісничих промислів сільського господарства, побутового обслуговування населення та іншими видами діяльності, основаними виключно на особистій праці цих осіб, членів їх сімей; а також стипендії, що виплачуються в період навчання у вищих і середніх спеціальних учбових закладах, училищах і на курсах. Обчислення середньомісячного заробітку провадиться з дотриманням передбаченого законодавством коригування втраченого громадянином заробітку. У тих випадках, коли не можна визначити дохід громадянина, або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин, розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати. Відповідно до абз. 4, 5 п. 2 Розділу ІІ Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Пунктом 8 розділу IV Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Встановлено, що [PERSON] наказом начальника УМВС України в Черкаській області № 268 о/с від 23.12.2008 звільнено з ОВС в запас ЗС України за п. 62, 66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. В подальшому вироками Звенигородського районного суду Черкаської області від 21.04.2010, 31.07.2012 та 04.03.2014 призначено [PERSON] покарання з позбавленням права обіймати посади в органах внутрішніх справ строком на 3 роки. Також, відповідно до ст. 54 КК України позбавлено його спеціального звання капітан поліції. Виправдано [PERSON] вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31.03.2017, який вступив в законну силу ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 03.04.2019. Тобто, на підставі п. 1\~ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~\~відшкодуванню на користь [PERSON] підлягає втрачений заробіток з 24.12.2008 (наступний день після наказу про звільнення) по 03.04.2019 (дата ухвали Апеляційного суду Черкаської області), а всього 10 років 3 місяці 10 днів, що становить123 місяці 10 днів. Проте до справи не додані відомості про нарахування та виплату [PERSON] заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, як і не надано доказів розміру доплат за звання, вислугу років та інше. Позивачем та його представником жодних клопотань про витребування вказаних документів як під час подання позову до суду, так і під час розгляду справи, до суду подано не було. На думку суду, нарахування втраченого заробітку з розрахунку мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи не узгоджується з вимогами законодавства, тому позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування компенсації втраченого заробітку задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови ВП ВС від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16). У пунктах 5.4, 6.9 цієї ж постанови ВП ВС вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. У постанові ВП ВС від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц вказано, що в цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22.07.2020 у справі № 495/6187/16, від 29.06.2022 у справі № 201/9398/20. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що сума відшкодування на користь позивача моральної шкоди підлягає стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, що відповідає правовим висновкам ВС у постанові від 07.09.2022 у справі № 711/4624/21. За даною категорією справ позивач звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору у справі слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial