Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

У квітні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом після уточнення якого остаточно просила визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Як на підставу позовних вимог позивач вказала, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 16.08.1999 квартира [ADDRESS] належала по 1/3 їй (позивачу), її батьку [PERSON] та чоловіку [PERSON] . Батько позивача [PERSON] помер [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.10.2004 за позивачем в порядку спадкування після смерті батька визнано право власності на 1/3 частку квартири. В квартирі, окрім неї, з 03.07.2017 зареєстрована відповідач [PERSON] . Проте в січні 2018 року вона виїхала з квартири і більше не поверталася. Де мешкає на теперішній час невідомо. Так як чоловік позивача теж помер, а спадщина не оформлена, врегулювати спір в досудовому порядку не можливо, через що позивач звернулася до суду. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18.04.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Ухвалою суду від 11.12.2024 задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит в судовому засіданні свідків. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, що не перешкоджає розгляду справи. Правом на надання відзиву не скористалася. Направлена на адресу реєстрації проживання відповідача судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. З урахуванням того, що представник позивача проти ухвалення заочного рішення не заперечує, на підставі положень статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Суд,\~вислухавши представника\~позивача,\~ дослідивши\~матеріали справи\~ і\~оцінивши наявні\~в ній докази, дійшов наступного. Із матеріалів справи вбачається, що підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.08.1999, зареєстрованому в МБТІ 27.09.1999 за номером [ADDRESS] , належала на праві спільної часткової власності по 1/3 частки кожному [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Співвласник [PERSON] помер [INFO] та рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.10.2004 у справі № 2-4066-2004 за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.03.2024 право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем лише на 1/3 частку на підставі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.10.2004. Реєстрація права власності на інші частки нерухомого майна в державному реєстрі відсутня. Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] підтверджується, що чоловік позивача [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис про смерть за № 794. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Рибачук О.В. 13.10.2023 заведено спадкову справу № 40/2023. Згідно акту про не проживання від 01.04.2024, складеному за участю [PERSON] та [PERSON] , відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з січня 2018 року по теперішній час. Приватні речі вказаної особи в помешканні відсутні. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт не проживання відповідача [PERSON] в квартирі більше семи років та те, що їм невідомо куди вона виїхала. [PERSON] також пояснила, що їй відомо, що відповідач до заселення в квартиру проживала в Донецькій області. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва «Про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні» від 18.04.2024, сформованого на запит суду, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , [INFO] , з 24.02.1977 та відповідач [PERSON] , [INFO] , з 03.07.2017. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи що відповідач за адресою місця реєстрації не проживає більше року, висилилася з квартири з власної волі, оскільки іншого судом не встановлено, та не має в ній особистих речей, участі в утриманні квартири не приймає, а реєстрація відповідача за адресою квартири перешкоджає позивачу в оформленні субсидії та покладає на неї додатковий тягар по утриманню нерухомого майна, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню. На підставі частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved