Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, який мотивував тим, що рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 червня 2023 року по справі №279/1656/23, яке набрало законної сили 04.07.2023 року, було розірвано шлюб між ним, [PERSON] , та [PERSON] , Від спільного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Після розірвання шлюбу малолітній син, [PERSON] постійно проживає разом із ним за адресою: [ADDRESS] . Вказаний факт підтверджується актом від 02 серпня 2024 року, підписаним його безпосередніми сусідами, підписи яких підтверджені органом самоорганізації населення - Спілкою голів окружних будинкових, вуличних комітетів. Вказаний акт скріплений печаткою та підписом голови ОСН - Спілки голів окружних будинкових, вуличних комітетів. Дитина фактично проживає разом із позивачем та знаходиться на повному його утриманні. Факт проживання та повного утримання ним свого малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , підтверджується також довідкою №11/04 від 02.08.2024 року, виданою органом самоорганізації населення - Спілкою голів окружних будинкових, вуличних комітетів, яка додається до позову. За адресою: [ADDRESS] , створені всі необхідні умови для проживання, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 31.07.2024 року, затвердженим органом опіки та піклування виконавчого комітету Коростенської міської ради. Мати дитини проживає за іншою адресою після розлучення. Його син, [PERSON] , відвідує ЗДО №3 м.Коростеня Житомирської області. За період перебування у закладі дошкільної освіти №3 вихованням дитини займається виключно батько, [PERSON] , що підтверджується довідкою закладу дошкільної освіти №3 м.Коростеня Житомирської області за №9 від 07.08.2024 року. Мати у житті закладу дошкільної освіти участі не бере, на батьківські збори не з`являється, що підтверджується характеристикою на дитину, виданою закладом дошкільної освіти №3 м.Коростеня Житомирської області. Його син має вади здоров`я та потребує домашнього догляду, що підтверджується довідкою КНП «Коростенська ЦМЛ КМР» про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді від 31.05.2024 року. Згідно декларації про вибір лікаря № 0001-6 КА8-КХАО від 23.01.2024 року, який надає первинну медичну допомогу, він є законним представником пацієнта - свого сина, [PERSON] . З сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини. Спочатку між ними була згода щодо визначення постійного місця дитини, але в подальшому почали виникати непорозуміння та суперечності, спір. Фактично дитина проживає із ним, перебуває на його повному утриманні та він виховує сина сам. Спочатку він мав намір подати позов про позбавлення батьківських прав відповідачки, але інколи вона цікавиться дитиною, відвідує її, інколи забирає до себе додому на вихідні. Відповідачка категорично настроєна проти позбавлення її батьківських прав. Йому необхідно представляти інтереси дитини у закладах освіти, охорони здоров`я, можливо вивезти дитину за кордон для лікування. Є необхідним представництво інтересів дитини в органах, у яких в переважній більшості запитують підтверджуючі документи постійного місця проживання дитини, згоди матері тощо. Необхідним є визначення постійного місця проживання дитини в судовому порядку з метою самостійного виховання і утримання дитини батьком, оскільки відповідачка планує виїжджати за кордон на заробітки на невідомий період. Він матиме реалізувати та представляти права і інтереси дитини на території України самостійно. Просить визначити постійне місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, [PERSON] , для самостійного виховання та утримання сина [PERSON] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Пояснив, що дитина проживає з ним, оскільки він більш відповідальний, матеріально всім забезпечений. На проживання дитини з ним була усна домовленість з відповідачкою. З матір`ю дитина спілкується, і з даного питання ним не чиниться заборон. Відповідач з приводу заявлених до неї позовних вимог пояснила, що хоче більше часу проводити з дитиною, однак позивач не пускає її до дитини, постійно говорить, що дитина зайнята, то вони пішли на прогулянку, то у дитини спортивна секція. Коли вона хотіла навідувати сина, коли той відвідував дитячий садок, то позивач це заперечував, казав, що скаже, щоб її не пускали. Представник органу опіки і піклування Коростенської міської ради Швець М.С. підтримав вимоги про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком. Вказав, що [PERSON] звернувся до органу опіки та піклування з питання підтвердження місця проживання сина з ним. Було проведено обстеження умов проживання. Відповідачка з питань наявності спору щодо виховання та спілкування з дитиною до органу опіки не зверталась. В подальшому органом опіки було отримано ухвалу суду для надання висновку, тому було проведено спілкування зі сторонами, яке проводилось [PERSON] , та встановлено, що дійсно дитина проживає з батьком, який водить її до школи, спортивних секцій, забезпечує всім необхідним. З інформації, яка була отримана з дошкільного закладу, який відвідувала дитина, було встановлено, що мати у житті закладу дошкільної освіти участі не брала, на батьківські збори не з`являлась. З ліцею, де наразі навчається дитина, інформація не отримувалась. Одночасно було з`ясовано, що мати дитини, тобто відповідачка, хворіє на онкозахворювання. Вислухавши пояснення сторін, представника органу опіки та піклування та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01.06.2023 року у цивільній справі №279/1656/23. Від подружнього життя сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Під час розірвання шлюбу питання визначення місця проживання сина сторонами не порушувалось та вирішувалося. Зі змісту судового рішення слідує, що [PERSON] не заперечувала проти того, щоб дитина проживала зі [PERSON] . З довідки органу самоорганізації населення -спілки голів окружних будинкових, вуличних комітетів від 02.08.2024 року слідує, що [PERSON] без реєстрації проживає з липня 2023 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] разом зі своїм сином [PERSON] , який повністю перебуває на утриманні свого батька. З акту обстеження житлово-побутових умов від 31.07.2024 року за місцем проживання позивача слідує, що дитині створенні належні умови для гармонійного розвитку та проживання. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає ( ч.4 ст.29 ЦК України). Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. (стаття 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно положень статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. У зв`язку з зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. З положень ст.15 ЦК України слідує, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При розгляді справи не встановлено, що між сторонами існує спір щодо місця проживання їх спільної малолітньої дитини. Висновок органу опіки та піклування Коростенської міської ради щодо доцільності визначення проживання дитини з батьком не містить зазначення достатніх мотивів та не враховує, що [PERSON] досяг лише 7 років, отже, є малолітнім та потребує не тільки любові і турботи батька, а й у першу чергу материнської любові і турботи, яку йому бажає надавати його мати. Жодними доказами не доведено того, що мати дитини не бажає належно її виховувати, спілкуватися з дитиною, надавати матеріальну підтримку. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах». З встановлених при розгляді обставин справи слідує, що дитина сторін [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком, і відповідачка не заперечила проти проживання дитини із позивачем, та не створює жодних перешкод у такому проживанні, тому відсутні підстави вважати порушеним, невизнаним чи оспорюваним право позивача, яке підлягає судовому захисту, зокрема право на самостійне вирішення питання щодо проживання дитини. Відсутність підстав спору унеможливлює вирішення справи по суті з метою здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Слід зазначити, що кожен із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 . Стосовно доводів про самостійне виховання та утримання дитини слід зазначити наступне. Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України ( ст.1 СК України). Частиною першою ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст.157 цього Кодексу. Факт відсутності участі одного з батьків у вихованні дитини може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст.ст.150, 151 СК України. За приписами частини другої ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину. Частиною першою ст.152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої ст.155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частин першої - четвертої ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, необхідних для виховання дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. Згідно зі ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. У частині четвертій ст.15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, ухилення від утримання дитини є самостійною підставою для стягнення аліментів за рішенням суду. За таких обставин, із настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самосійного утримання дітей батьком необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Доведення факту одноосібного утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Отже, розглянувши справу в межах заявлених вимог, на підставі поданих доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed