Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] просить ухвалити рішення, яким усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому транспортним засобом марки «Nissan», моделі «X Trail 2.2D WAG», тип кузова: легковий універсал-В, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , шляхом звільнення його з-під арешту, накладеного Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області у кримінальній справі № 39/07/0121, порушеній за фактом дорожньо-транспортної пригоди, котра мала місце 28.04.2007 за участі вказаного транспортного засобу (вих. номер документа про накладення арешту: 4/6493 від 23.10.2007). В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що йому на праві власності належить транспортний засіб марки «NISSAN», моделі «Х TRAIL 2.2D WAG», тип кузова: легковий універсал-В, номер шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу на бланку серії [NUMBER] , виданим 02.12.2006 РЕВ 6-го МРВ ДАІ при УМВС України у Львівській області. 28.04.2007 близько 13:00 на автошляху Т-13-03 сполученням «Луганськ-Сватове», що на ділянці у с. Житлівка Сіверськодонецького району Луганської області (у напрямку м. Кремінна) відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі вищевказаного транспортного засобу під його керуванням, котрим було здійснено наїзд на пішохода [PERSON] , який перебував у цей час на проїзній частині дороги в стані алкогольного сп?яніння і в порушення пункту 4.14. Правил дорожнього руху не переконався в безпечності своїх дій, прискореною ходою почав переходити проїзну частину дороги в забороненому для цього місці. Внаслідок такого наїзду пішохід [PERSON] отримав ряд тілесних ушкоджень, був поміщений у Кремінську міську лікарню, проте від погіршення стану здоров?я [INFO] помер. За фактом вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди 28.04.2007 було порушено кримінальну справу № 39/07/0121, в якій було накладено арешт на належний йому транспортний засіб. Слідчим СВ по ДТП СУ УМВС України в Луганській області старшим лейтенантом міліції Легунцовим П.Ю. 29.10.2007 винесено постанову про закриття кримінальної справи, якою кримінальну справу № 39/07/0121, порушену за фактом дорожньо-транспортної пригоди, котра мала місце 28.04.2007 та в результаті котрої був смертельно травмований пішохід [PERSON] , закрито у зв?язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу злочину. Проте при винесенні такої постанови накладений арешт на належний йому транспортний засіб не скасовано. Про таку обставину щодо наявності нескасованого арешту на належний йому транспортний засіб йому стало відомо 15.01.2025 при зверненні у Територіальний сервісний центр МВС України № 4645 (м. Стрий) задля отримання інформації щодо можливого відчуження транспортного засобу. При цьому, витяги з Єдиного державного реєстру транспортних засобів та з Єдиного реєстру заборони відчуження об?єктів нерухомого майна йому не вдалося отримати в силу тимчасового їх нефункціонування через нещодавну хакерську атаку, що можливо зробити лише після відновлення роботи названих реєстрів. Таким чином, станом на сьогодні він, будучи власником транспортного засобу марки «NISSAN», моделі «X TRAIL 2.2D WAG», тип кузова: легковий універсал-В, номер шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , не може вільно користуватись та розпоряджатись таким рухомим майном у силу існуючого надалі накладеного на нього арешту в закритій вже понад сімнадцять років тому кримінальній справі. Відповідач скористався правом на подання відзиву, в якому зазначив, що визначаючи відповідача стороною в справі, позивачем зазначено код ЄДРПОУ іншої юридичної особи, що просить врахувати при ухваленні рішення. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.\~174\~ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. 07.03.2025\~із Новомосковського\~міськрайонного суду\~Дніпропетровської області\~до Стрийського\~міськрайонного суду\~Львівської області\~для розгляду\~за підсудністю\~надійшла справа за позовом [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Луганській області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом звільнення його з-під арешту. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 07 березня 2025 року головуючим у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 21/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 10.03.2025 позовну заяву [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Луганській області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом звільнення його з-під арешту прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справ постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження із призначенням судового засідання на 27.03.2025. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 22/. Розгляд справи по суті відбувся 27.03.2025 без участі сторін Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача подав клопотання, в якому просив розглянути дану справу за його відсутності. При ухвалені рішення просить врахувати позицію відповідача, наведену в відзиві на позов. Відповідно до ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст.\~247\~ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить транспортний засіб марки «NISSAN», моделі «Х TRAIL 2.2D WAG», тип кузова: легковий універсал-В, номер шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу на бланку серії [NUMBER] , виданим 02.12.2006 РЕВ 6-го МРВ ДАІ при УМВС України у Львівській області /а.с. 9/. Також судом встановлено, що 28.04.2007 близько 13:00 на автошляху Т-13-03 сполученням «Луганськ-Сватове», що на ділянці у с. Житлівка Сіверськодонецького району Луганської області (у напрямку м. Кремінна) відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі вищевказаного транспортного засобу під керуванням [PERSON] , котрим було здійснено наїзд на пішохода [PERSON] , який перебував у цей час на проїзній частині дороги в стані алкогольного сп?яніння та в порушення пункту 4.14. Правил дорожнього руху не переконався в безпечності своїх дій, прискореною ходою почав переходити проїзну частину дороги в забороненому для цього місці. Внаслідок такого наїзду пішохід [PERSON] отримав ряд тілесних ушкоджень, був поміщений у Кремінську міську лікарню, де [INFO] помер. За фактом вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди 28.04.2007 було порушено кримінальну справу № 39/07/0121, в котрій було накладено арешт на належний позивачу транспортний засіб. Постановою слідчого СВ по ДТП СУ УМВС України в Луганській області старшого лейтенанта міліції Легунцова П.Ю. від 29.10.2007 кримінальну справу № 39/07/0121, порушену за факту дорожньо-транспортної пригоди, котра мала місце 28.04.2007 та в результаті котрої був смертельно травмований пішохід [PERSON] , закрито у зв?язку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. Проте при винесенні такої постанови накладений арешт на належний позивачу транспортний засіб не скасовано /а.с. 11-12/. Наявність нескасованого арешту на належний позивачу транспортний засіб підтверджується карткою арешту ТЗ від 15.01.2025 /а.с. 13/. Таким чином, [PERSON] , будучи власником транспортного засобу марки «NISSAN», моделі «X TRAIL 2.2D WAG», тип кузова: легковий універсал-В, номер шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , не може вільно користуватись та розпоряджатись таким рухомим майном у силу накладеного на нього арешту в закритій кримінальній справі. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права позивач у силу ст.\~12\~ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до статей 12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Обґрунтовуючи судове рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Слід зазначити, що право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист цього права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до ст. 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на належне [PERSON] майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям у 2012 році чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі ст. 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після закриття кримінальної справи (в тому числі у зв?язку із скасуванням постанови про її порушення, винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції головному обов?язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов?язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Відповідно до пункту дев?ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене на правовідносини, пов?язані з розв?язанням питання про припинення арешту належного позивачеві [PERSON] майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв?язку з неприйняттям обов?язкового рішення про скасування арешту майна після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював. Згідно зі ст. 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так й інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. З урахуванням цього, а також тривалого періоду часу, що минув після закриття кримінальної справи, а це понад сімнадцять років, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивача шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту його порушеного права. За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому, втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що грунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обгрунтованість арешту майна, розв?язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов?язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. За висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 766/21865/17 (провадження № 14-181цс19), якщо арешт, накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства. У постанові від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства. Таким чином, оскільки закриття кримінальної справи № 39/07/0121, порушеної за фактом дорожньо-транспортної пригоди, мало місце за правилами КПК України 1960 року, то наявність записів у реєстрах про арешт, накладений за правилами КПК 1960 року, який не скасований, на належне позивачеві [PERSON] майно, є порушенням його права на мирне володіння своїм майном. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Суд погоджується з аргументами позивача, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Виходячи з викладеного, надавши належну оцінку представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що наявність записів у реєстрах про арешт, накладений за правилами КПК 1960 року, який не скасований, на належне позивачеві [PERSON] майно, є порушенням його права на мирне володіння своїм майном, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову про усунення позивачеві\~ [PERSON] перешкоди\~в користуванні\~та розпорядженні\~належним йому\~транспортним засобом\~марки «NISSAN»,\~моделі «Х\~TRAIL\~2.2D\~WAG»,\~тип кузова:\~легковий універсал-В,\~номер шасі:\~ [NUMBER] ,\~реєстраційний номер [NUMBER] ,\~шляхом звільнення\~його з-під\~арешту,\~накладеного Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області у кримінальній справі № 39/07/0121, порушеній за фактом дорожньо-транспортної пригоди, котра мала місце 28.04.2007 за участі вказаного транспортного засобу (вих. номер документа про накладення арешту: 4/6493 від 23.10.2007). Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд зобов`язаний розглядати справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. А тому суд вважає залишити витрати зі сплати судового збору за позивачем на його вимогу. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 висловив висновок про застосування норми права та вказав, що для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Згідно з частиною п`ятою статті 268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268\~ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону та правові висновки, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 27.03.2025, є та дату, на яку було призначено розгляд справи, 27.03.2025, а датою складення повного тексту судового рішення 10.04.2025.

Outcome: approved