Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

У жовтні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та просив стягнути з них солідарно безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 372 448,00 грн та судові витрати. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 03 квітня 2024 року він звернувся до Фізичної особи - підприємця [PERSON] (далі - ФОП [PERSON] ) у зв`язку із необхідністю придбання автомобіля Kia Sportage 2011 року випуску. Позивач знайшов та обрав автомобіль на сайті https://bayern-verkauf.com/, належному ФОП [PERSON] . Автомобіль, який позивач хотів придбати станом на дату подачі позовної заяви відображається на сайті: [INFO]. Позивач зазначив, що його зацікавила пропозиція з купівлі цього автомобіля та після залишення заявки на сайті компанії «Bayern Verkauf» за ним було закріплено менеджера компанія на ім`я [PERSON], який розповідав переваги та недоліки варіантів автомобілів, їх технічний стан та умови доставки. У зв`язку з чим, позивач прийняв рішення про придбання автомобіля та 03 квітня 2024 року уклав договір-угоду № 29 про надання послуг з купівлі (приймання) і перевезення транспортного засобу. Загальна вартість обраного автомобіля становить 372 448,00 грн. За умовами пунктів 1.1-1.2 договору, виконавець зобов`язується надати всі послуги щодо придбання (приймання) та транспортування транспортного засобу (автомобіля) визначеного у розділі 1.2 цієї угоди (надалі - «Автомобіль»), та передати його замовнику або уповноваженій особі для отримання Автомобіля. Замовник зобов`язується сплатити виконавцю суму за Автомобіль, яка визначена у розділі 2 цієї угоди. Під Автомобілем, у цій угоді, мається на увазі автомобіль марки Kia Sportage 2011, із наступними технічними характеристиками: дизельний двигун, пробіг 209 тисяч кілометрів, потужність 136 кінських сил. VIN: [NUMBER] ; та вказаними умовами в стані, що відповідає вимогам. Також відповідно до пунктів 2.3-2.4 договору замовник сплачує виконавцю аванс у сумі 25 320,00 грн без ПДВ. Вартість розмитнення становить 111 408,00 грн, і решта суми за вартість нетто Автомобіля, яка становить 236 320,00 грн, сплачується після завершення всіх процедур реєстрації, зазначених у розділі 1.2 і після завершення оформлення Автомобіля на замовника. У вартість послуг, наданих замовнику, включено: винагороду та перевезення автомобіля до пункту призначення, визначеного у розділ 3.1 цієї угоди; компенсацію витрат на оформлення необхідних документів для перевезення автомобіля; проведення процедури розмитнення та сертифікації автомобіля; надання замовнику повного пакету документів для подачі в МРЕВ (Міністерство регіонального розвитку та будівництва) для державної реєстрації автомобіля та отримання номерних знаків; проїзд виконавця у зворотному напрямку; компенсацію витрат на проживання виконавця під час виконання послуг за цією угодою; компенсацію витрат на пальне та охолоджуючу рідину; Автомобіль купується виконавцем за кошти замовника, або замовник сплачує вартість автомобіля безпосередньо продавцеві, або доручає купити автомобіль безпосередньо виконавцю. У ньому випадку кошти на придбання автомобіля перераховуються замовником на розрахунковий рахунок виконавця або вносяться готівкою. Усі грошові транзакції проводяться шляхом безготівкового переказу через банк на банківські реквізити бухгалтера. [PERSON]. ІПН [NUMBER] , зазначені в «Реквізити бухгалтерії до Угоди № 29» до цієї угоди. Позивач зазначив, що виконав пункт 5.2 договору та перерахував відповідну суму коштів та на банківський рахунок бухгалтера [PERSON] , (РНОКПП: [NUMBER] ), відповідно до реквізитів указаних в договорі-угоди № 29, що підтверджується квитанцією від 04 квітня 2024 року № 9338-1331-5933-9329, квитанцією від 05 квітня 2024 року ТВББ 10013/0344, а також квитанцією від 09 квітня 2024 року № 1-92К. Однак після повної сплати позивачем грошових коштів за придбання автомобіля, керівник та працівники інтернет магазину припинили спілкування з позивачем. Позивач пояснив, що намагався зв`язатись і поспілкуватись з керівником та з працівниками інтернет-магазину. Проте вони його уникали та блокували дзвінки. В останньому повідомлені, написаному менеджером [PERSON] , позивачу повідомили про те, що всі кошти, які він надіслав за автомобіль, нібито, заблоковані банком, проте підтверджень цьому надано не було. Передавати машину або повертати кошти позивачу не будуть. Телефонні дзвінки ігноруються, блокують номери телефонів позивача. У зв`язку з тим, що способи та засоби врегулювання спору були вичерпані у досудовій стадії, яка передбачає відшкодування коштів лише у разі надання добровільної згоди відповідачем, позивач змушений звернутися до суду для стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. Статус ФОП [PERSON] припинено 20 жовтня 2022 року (запис від 20 жовтня 2022 року № 2000720060001054077), тобто станом на дату укладення договору-угоди № 29 про надання послуг з купівлі (приймання) і перевезення транспортного засобу від 03 квітня 2024 року [PERSON] не здійснював підприємницької діяльності, не мав права підписувати договір, набувати майнових та немайнових прав та обов`язків пов`язаних із правовідносинами, що обумовлювались сторонами. Процесуальні дії Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 листопада 2024 року визначеного головуючому судді Твердохліб Ю.О. (а.с. 31-32). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 11 листопада 2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с.36-37). 25 листопада 2024 року на виконання вимог вищевказаної ухвали судді від позивача надійшла позовна заява (уточнена) (а.с. 41-52). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (а.с. 111). Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідачам надсилалася ухвала про відкриття провадження разом з позовною заявою та додатками до неї. У встановлений судом строк, відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву, жодних заяв з процесуальних питань від відповідачів до суду не надходили, конверти від [PERSON] повернулися з відміткою «адресат відсутній», від [PERSON] - «адресат відсутній» та «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 85-94). Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суддя приходить до наступного. Фактичні обставини справи Судом встановлено, що позивач надав договір-угоду № 29 від 03 квітня 2024 року про надання послуг з купівлі (приймання) і перевезення транспортного засобу (далі - Угода №29) між [PERSON] як замовником та ФОП [PERSON] як виконавцем (а. с. 17-23). Проте з угоди № 29 неможливо встановити ким саме вона підписана та чиєю печаткою завірена. За умовами пунктів 1.1-1.2 Угоди № 29, виконавець зобов`язується надати всі послуги щодо придбання (приймання) та транспортування транспортного засобу (автомобіля) визначеного у розділі 1.2 цієї угоди (надалі - «Автомобіль»), та передати його замовнику або уповноваженій особі для отримання Автомобіля. Замовник зобов`язується сплатити виконавцю суму за Автомобіль, яка визначена у розділі 2 цієї угоди. Під Автомобілем, у цій угоді, мається на увазі автомобіль марки Kia Sportage 2011, із наступними технічними характеристиками: дизельний двигун, пробіг 209 тисяч кілометрів, потужність 136 кінських сил. VIN: [NUMBER] ; та вказаними умовами в стані, що відповідає вимогам. Також відповідно до пунктів 2.3-2.4 Угоди № 29, замовник сплачує виконавцю аванс у сумі 25 320,00 грн без ПДВ. Вартість розмитнення становить 111 408,00 грн, і решта суми за вартість нетто Автомобіля, яка становить 236 320,00 грн, сплачується після завершення всіх процедур реєстрації, зазначених у розділі 1.2 і після завершення оформлення Автомобіля на замовника. У вартість послуг, наданих замовнику, включено: винагороду та перевезення автомобіля до пункту призначення, визначеного у розділ 3.1 цієї угоди; компенсацію витрат на оформлення необхідних документів для перевезення автомобіля; проведення процедури розмитнення та сертифікації автомобіля; надання замовнику повного пакету документів для подачі в МРЕВ (Міністерство регіонального розвитку та будівництва) для державної реєстрації автомобіля та отримання номерних знаків; проїзд виконавця у зворотному напрямку; компенсацію витрат на проживання виконавця під час виконання послуг за цією Угодою; компенсацію витрат на пальне та охолоджуючу рідину; Автомобіль купується виконавцем за кошти замовника, або замовник сплачує вартість автомобіля безпосередньо продавцеві, або доручає купити автомобіль безпосередньо виконавцю. У ньому випадку кошти на придбання автомобіля перераховуються замовником на розрахунковий рахунок виконавця або вносяться готівкою. Усі грошові транзакції проводяться шляхом безготівкового переказу через банк на банківські реквізити бухгалтера. [PERSON]. ІПН [NUMBER] , зазначені в «Реквізити бухгалтерії до Угоди № 29» до цієї угоди. Позивач вніс 26 000,00 грн на рахунок [PERSON] [NUMBER] , ІПН [NUMBER] , що підтверджується квитанцією від 04 квітня 2024 року № 9338-1331-5933-9329 (а. с. 73). Також позивач вніс 110 728,00 грн на рахунок [PERSON] [NUMBER] , ІПН [NUMBER] , що підтверджується квитанцією від 05 квітня 2024 року ТВББ 10013/0344, а також 236 320,00 грн, що підтверджується квитанцією від 09 квітня 2024 року № 1-92К (а. с. 74-75). Статус ФОП [PERSON] було припинено двічі: 20 жовтня 2022 року, номер запису: 2000720060001054077 та 09 квітня 2024 року, номер запису: 2010350060002511816. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) зазначила, що за змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення. Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави). Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України). Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню. Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18). Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19). Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). У пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказано, що водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434св20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22). Суд встановив, що 03 квітня 2024 року позивач, маючи намір придбати автомобіль Kia Sportage 2011 року випуску, який він обрав на сайті https://bayern-verkauf.com/, звернувся до ФОП [PERSON] , якому належить сайт. Після залишення заявки на сайті компанії «Bayern Verkauf» за ним було закріплено менеджера компанія на ім`я [PERSON], який розповідав переваги та недоліки варіантів автомобілів, їх технічний стан та умови доставки. У зв`язку з чим, позивач прийняв рішення про придбання автомобіля та 03 квітня 2024 року, як він вважав, уклав Угоду № 29 про надання послуг з купівлі (приймання) і перевезення транспортного засобу. Також позивач, вважаючи що виконує умови укладеної ним Угоди № 29, вніс вартість обраного автомобіля у розмірі 372 448,00 грн на рахунок бухгалтера [PERSON] . Однак, як пояснив позивач, після повної сплати позивачем грошових коштів за придбання автомобіля, керівник та працівники інтернет магазину припинили спілкування з позивачем. Позивач пояснив, що намагався зв`язатись і поспілкуватись з керівником та з працівниками інтернет-магазину. Проте вони його уникали та блокували дзвінки. Крім того, в останньому повідомленні, написаному менеджером [PERSON] , позивачу повідомили про те, що всі кошти які він надіслав на автомобіль, нібито, заблоковані банком, проте підтверджень цьому надано не було. Передавати машину або повертати кошти позивачу не будуть. Телефонні дзвінки ігноруються, блокують номери телефонів позивача. При цьому, суд установив, що у реквізитах Угоди № 29 відсутня інформація про по-батькові, дату народження, адресу реєстрації чи проживання [PERSON] , а також номера телефону та електронної пошти. Тобто [PERSON] не є стороною цієї Угоди № 29, в якій зазначено, що розрахунок за придбання автомобіля має бути проведений на відповідний розрахунковий рахунок саме [PERSON] . Суд вважає, що [PERSON] не є належним отримувачем грошових коштів за Угодою № 29, оскільки не доведено позивачем належними та допустимими доказами яке відношення ця особа має до цієї угоди. Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Як вже було зазначено, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Суд установив, що позивач сплатив кошти на рахунок [PERSON] , знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував на рахунок [PERSON] кошти три рази, різними сумами, різними датами. У призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є переказ коштів від [PERSON] . Оскільки позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності будь-яких договірних відносин із відповідачем [PERSON] , у тому числі і щодо придбання автомобіля, проте він здійснив три платежі, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. При цьому у позовній заяві позивач не заперечує той факт, що [PERSON] не є стороною цієї угоди, в якій зазначено, що розрахунок за придбання автомобіля мав бути проведений на відповідний розрахунковий рахунок саме [PERSON] та [PERSON] не є належним отримувачем грошових коштів за Угодою № 29. Також в матеріалах справи відсутні докази передачі грошових коштів [PERSON] чи внесення їх на його рахунок. Отже, грошові кошти у розмірі 372 448,00 грн які належали позивачу, не є набутими відповідачами без достатньої правової підстави, а відтак відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у рішенні від 17 січня 1970 року у справі Delcourt v. Belgium (заява № 2689/65) Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення». У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі Bellet v. France (заява № 23805/94,) Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню. Щодо судових витрат Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України. З огляду на відмову у позові, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed