Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, а саме: 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 20.02.2024 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Черкун Валентини Іванівни із заявою про прийняття спадщини 20.02.2024 була заведена спадкова справа № 72024661. 03.06.2024 із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса звернулася донька спадкодавця [PERSON] . 14.08.2024 із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь дружини [PERSON] до приватного нотаріуса Черкун В.І. звернулася мати померлого [PERSON] [PERSON] . Дана заява була посвідчена нотаріусом Волховського нотаріального округу Ленінградської області РФ Александровою О.Ю. Для того щоб вступити у спадщину тієї частки, яку відмовилася отримати [PERSON] [PERSON] 09.09.2024 року звернулася до приватного нотаріуса Черкун В.І. про видачу свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на 2/3 (дві треті) частки спадкового майна (квартири за адресою: [ADDRESS] ). Постановою нотаріуса від 09.09.2024 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій та видачі свідоцтва про право власності на спадщину. Підставою такого рішення стала невідповідність заяви про відмову від прийняття спадщини, яку подала мати померлого [PERSON] , яка є громадянкою РФ, с саме: відсутність легалізації заяви [PERSON] для набуття нею юридичної сили на території України та документів про підтвердження родинних відносин між спадкодавцем та його матір`ю [PERSON] . У відмові приватний нотаріус Черкун В.І. посилалася на те, що 01.12.2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», тому зазначена вище заява [PERSON] підлягає легалізації шляхом проставляння апостилю. Таким чином, на думку приватного нотаріуса Черкун В.І., з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з РФ та РБ до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, яка залишається чинною у відносинах України з Росією і Білоруссю. Наразі, вищезазначена постанова приватного нотаріуса унеможливлює отримання свідоцтво про право власності на спадкове майно, а також позбавляє позивача можливості будь-яким іншим чином розпоряджатися своїм майном. На переконання позивача, заява про відмову від прийняття спадщини [PERSON] не підлягає апостилюванню чи будь-якій іншій легалізації на території України у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 107 від 04.02.2023 та роз`яснень Міністерства юстиції України, такої легалізації в даній ситуації не вимагається. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінетом Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Таким чином, формулювання «станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймались на території України без спеціального посвідчення» є відмінним від формулювання «документи, які були видані після 24 лютого 2022 р.», а тому вказаний нормативно-правовий документ дозволяє приймати без спеціального посвідчення на території України заяви про відмову від спадщини, видані після 24 лютого 2022 року, так як до 24 лютого 2022 року існувала законодавча процедура визнання таких документів без їх апостилювання відповідно до ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 р., укладеної між державами членами СНД, зокрема, Україною і РФ, та ратифікованою Законом України №240/94-ВР від 10.11.1994 р., документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймались на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядались як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Чинним законодавством України з 04 лютого 2023 року передбачено можливість прийняття такого документу, а тому з огляду на положення Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженою наказом Міністерства закордонних справ України від 04.06.2002 року №113, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України від 26.06.2002 року № 535/6823 та статті 100 Закону України «Про нотаріат» перешкоди для його прийняття нотаріусом відсутні. Відтак, позивач вказує на те, що заява [PERSON] посвідчена нотаріусом на території РФ, у відповідності з російським законодавством та містить усі необхідні для даного документу реквізити, а тому не потребує будь-якої додаткової легалізації. Аналогічний висновок щодо застосування пункту 1 постанови Кабінетом Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 29.11.2023 у справі № 202/4449/22. Будь-яка невизначеність норм процесуального права не може тлумачитися проти позивача і обмежувати її право на судовий захист, оскільки в Україні юрисдикція судів поширюється на будь-який спір. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №643/1873/23. На підставі викладеного, позивач просить задовольнити її позовні вимоги. Відповідач у відзиві на позов не визнала позовні вимоги та заявила зустрічний позов із вимогою (з урахуванням заяви про уточнення) про визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свої вимоги позивач за зустрічним позовом вказала про те, що [INFO] помер [PERSON] - батько [PERSON] . Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина на наступне майно: Квартира, за адресою : [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору від 06.09.2010 року, посвідченого Банковською Ю.В. приватним нотаріусом ЗМНО за № 241. Спадкоємцями після смерті [PERSON] , які прийняли спадщину у встановленому законом порядку є донька [PERSON] та дружина [PERSON] . У первісній позовній заяві позивач як на підставу подання позовної заяви в частині збільшення її частки у спадщині посилається на подання [PERSON] заяви про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] . У спростування чого позивач за зустрічним позовом вказує, що Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписана від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікована Законом України від 10 листопада 1991 року № 240/94-ВР, та Протокол 1997 року до Конвенції, вчинений від імені України 28 березня 1997 року. Зокрема, частина перша статті 13 Конвенції 1993 року передбачає, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Водночас 43, 47 вказаної Конвенції визначено умови дійсності заповіту, укладеного у кожній із Договірних Сторін, а також порядок спадкування майна громадянами кожної із Договірних Сторін. Договірною стороною Конвенції 1993 року та Протоколу 1997року, в тому числі, є і РФ. Проте, у зв`язку з повномасштабним військовим вторгненням РФ на територію України листом Міністерства закордонних справ України від 13.10.2022 № 72/11-612/1-81401 відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 № 376 (із змінами), повідомлено про рішення української сторони розірвати дипломатичні відносини, встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною і РФ, здійсненим у м. Мінську 14 лютого 1992 року, зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24 лютого 2022 року. Водночас Верховною Радою України 1 грудня 2022 року прийнято Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову; допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», який набрав законної сили 23.12.2022 року та яким постановлено зупинити у відносинах з РФ та РБ дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року№ 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р„ № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР(Відомості Верховної Ради України, 1998р., № 26,ст.162) та вийти із такої. За інформацією Міністерства закордонних справ України дію Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року та Протоколу до неї у відносинах з РФ та РБ зупинено з 27.12.2022року (здати повідомлення Виконавчого комітету СНД як депозитарія). З 19 травня 2024 року Конвенція буде вважатися припиненою для України у відносинах з усіма її сторонами. Відповідно до статті 25 Закону України «Про міжнародні договори України», зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами. Стаття 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає, що документи, видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до статей 2, 3, 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Гаазької Конвенції) від 05.10.1961 року кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Таким чином, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з РФ та РБ до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовується вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 05.10.1961 року, яка залишається чинною у відносинах України з Росією і Білоруссю. Міністерство юстиції України листом від 11 січня 2023 року № 3396/12.1.1/18- 23 надало роз`яснення, зокрема про те, що з дати зупинення дії Мінської конвенції та Протоколу до неї: не здійснюватиметься співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами РФ та РБ з питань надання правової (судової) допомоги у цивільних та кримінальних справах та екстрадиції на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції. За таких обставин заява [PERSON] (яка є громадянкою РФ), посвідчена нотаріусом Волховського нотаріального округу Ленінградської області РФ Александровою О.Ю., не є офіційним документом на території України так як такий документ не легалізовано у встановленому законом порядку. Така заява, на переконання позивача за зустрічним позовом, не є належним та допустимим доказом в розумінні ст. 77-78 ЦПК України. Відтак, така заява законно була не прийнята нотаріусом, та відповідно не може бути прийнята судом, так як не відповідає вимогам закону. Тому, частки спадкоємців після смерті [PERSON] є рівними, та розподіляються між двома спадкоємцями, які прийняли спадщину. Відповідно до пунктів 4.12 та 4.14 Глави 10. Видача свідоцтв про право на спадщину Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МУЮ № 296/5 від 22.02.2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє, факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. У позивача за зустрічним позовом відсутні правовстановлюючі документи на квартиру, яка є об`єктом спадкового майна. Такі документи знаходяться у іншого спадкоємця - [PERSON] , які не були надані для оформлення її права на спадщину. Крім того, права [PERSON] на 1/2 частку квартири не визнаються іншим спадкоємцем, тому підлягають визнанню в судовому порядку. На підставі викладеного, позивач за зустрічним позовом просить суд задовільнити свої вимоги. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі Ухвалою суду від 30.09.2024 року відкрито загальне провадження у справі, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23.10.2024 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , витребувані додаткові докази. Ухвалою суду від 16.12.2024 року задоволено клопотання адвоката Ткаченко О.С. про витребування доказів, відкладено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28.02.2025 року закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 20.03.2025 року. У судовому засіданні, яке відбулось 20.03.2025 року справа розглянута по суті, оголошено перерву для складення повного тексту судового рішення на 31.03.2025 року. ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть повторно серії [NUMBER] від 23 квітня 2024 року. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина у вигляді квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування від 06.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Банковською Ю.В. за № 241. Приватним нотаріусом Черкун В.І. заведена спадкова справа №14/2024 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Згідно із матеріалами спадкової справи спадкоємцями після смерті [PERSON] , які прийняли спадщину у встановленому законом порядку є [PERSON] , яка подала заяву 20.02.2024 року, та [PERSON] , яка подала заяву 16.05.2024 року. [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюбу від 10.05.2017 року серії [NUMBER] . [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 06.09.1984 року серії [NUMBER] . 14.08.2024 із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь дружини [PERSON] до приватного нотаріуса Черкун В.І. звернулася мати померлого [PERSON] [PERSON] . Дана заява посвідчена нотаріусом Волховського нотаріального округу Ленінградської області РФ Александровою О.Ю. [PERSON] 09.09.2024 року звернулась до приватного нотаріуса Черкун В.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом, а саме: 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Черкун В.І. від 09.09.2024 року №499/02-31 відмовлено у вчинені нотаріальної дії за вищевказаною заявою [PERSON] , у зв`язку із тим, що заява про відмову від прийняття спадщини [PERSON] , а також документи які нею надані на підтвердження родинних зв`язків із спадкодавцем підлягають апостилюванню. ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Згідно статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Частиною другою статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу Згідно із ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Положеннями статті 100 Закону України «Про нотаріат» визначено, що документи, які складено за кордоном з участю іноземних органів влади або які від них виходять, приймаються нотаріусами за умови їх легалізації органами Міністерства закордонних справ України. Без легалізації такі документи приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна. Приписами статі 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» унормовано, що документи, видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову; допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» зупинена у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дія Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162). Названий Закон набрав чинності 23.12.2022 року. Відповідно до частини другої статті 25 Закону України «Про міжнародні договори України» зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами. Отже, станом на момент складення та подання заяви [PERSON] про відмову від спадщини на користь [PERSON] (19.06.2024 року) дія Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року та протоколу до неї не діяла на території України і не мала юридичної сили. Приписами пункту «а» частини другої статті 24 Закону України «Про міжнародні договори України» визначено, що припинення та зупинення дії міжнародного договору України здійснюються щодо договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, - у формі закону України. Ураховуючи наведені положення законодавства, суд дійшов висновку про те, що з дати набрання чинності Законом України від 01.12.2022 2783-IX і зупинення дії Конвенції від 22 січня 1993 року положення цієї Конвенції не можуть застосуватись до правовідносин, які виникають і діють на території України. Відповідно до ч. 4 ст. 4 ЦК України актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України Водночас, частиною другою статті 10 ЦК України унормовано, що якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Станом на день подання заяви [PERSON] на території України була чинною і діяла Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961 року (далі за текстом - Гаазька конвенція 1961 року). Вказана Конвенція є міжнародним договором до якого Україна приєдналась 10.01.2002 року. Аналіз вищевказаних норм дає підставі дійти висновку про те, що у спірних відносинах застосуванню підлягають саме норми Гаазької конвенції 1961 року, як міжнародного договору обов`язкового для України, а не постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав». Відповідно до статей 2, 3, 4 Гаазької конвенції 1961 року кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Ураховуючи вищенаведене суд дійшов висновку про те, що приватний нотаріус Черкун В.І. правомірно відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частини квартири та не прийняла заяву [PERSON] і додані до неї документи, у зв`язку із відсутністю на них апостилю. Суд також відхиляє посилання представника позивача [PERSON] на постанову Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 202/4449/22, як на аналогічну, оскільки у тій справі йшла мова про документ, виданий на території РФ у 2015 році, тобто до набрання чинності Законом України від 01.12.2022 2783-IX, який в силу приписів ст. 58 Конституції України не має зворотної дії у часі. Згідно із ст. 1271 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Пунктом 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року №5 роз`яснено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] у встановлений законом строк вчинила усі належні дії для оформлення спадщини, але не змогла зареєструвати своє право з незалежних від неї обставин (не надання іншим спадкоємцем правовстановлюючих документів на майно), за таких обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог за зустрічним позовом. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved