Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

В вересні 2024 року публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» звернуло в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, що укладений 07.02.2024 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Носовим В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 147 та відновити становище, яке існувало до порушення шляхом повернення права власності [PERSON] на об`єкт будівництва (незавершеного) житловий будинок готовністю 70%, який розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позову зазначив, що 27 квітня 2011 року Крижопільський районний суд Вінницької області ухвалив рішення по справі № 2-79/11 за позовом АБ «УКРГАЗБАНК» до [PERSON] та [PERSON] про дострокове повернення частини кредиту, що залишилася до погашення, стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд вирішив: стягнути з [PERSON] на користь АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість по кредиту 229 868, 94 доларів США та 199 981,01 грн пені, а також судові витрати 1 820,00 грн. Рішення набрало законної сили 10.05.2011 року. На виконання рішення суду 19.05.2011 року виданий виконавчий лист. Примусове виконання рішення суду здійснювалося приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Собчуком В.В., який 05.02.2024 року постановив повернути виконавчий документ стягувачу, припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення суду, що підтверджується постановою про повернення виконавчого документа стягувачу ВП № [NUMBER]. 30.07.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Думанською А. Л., відкрите виконавче провадження № [NUMBER] на підставі виконавчого листа № 2-49/11, виданого 19.05.2011 року. В процесі примусового виконання рішення суду Банку стало відомо, що 7 лютого 2024 року [PERSON] подарував [PERSON] об`єкт будівництва (незавершеного), житловий будинок готовністю 70%, розташований на земельній ділянці кадастровий номер: 0521955100:01:001:1516 за адресою: [ADDRESS] . Право власності на об`єкт будівництва зареєстроване за [PERSON] 07.02.2024 року на підставі договору дарування від 07.02.2024 року, серія та номер: 147, виданого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Носовим В.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2798280305219, номер відомостей про речове право: 53603264. Вказані обставини підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 391295556 від 16.08.2024 року (додається). [PERSON] є дочкою [PERSON] . [PERSON] , здійснивши безоплатне відчуження належного йому нерухомого майна на користь своєї дочки - [PERSON] , намагався будь-яким чином унеможливити поновлення порушених прав Банку. Йому достовірно відомо про наявність судового рішення, що набрало законної сили, про стягнення з нього заборгованості в розмірі 229 868,94 доларів США та 199 981,01 грн, а також йому відомо, що рішення суду не виконане. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у справі сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: - фіктивного (стаття 234 ЦК України); - такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); - такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, колишня дружина боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). До обставин, які дозволяють кваліфікувати договір дарування, укладений 07.02.2024 року [PERSON] як такий, що вчинений на шкоду кредитору, є: 1) відповідач [PERSON] відчужив нерухоме майно після ухвалення рішення про стягнення заборгованості на користь Банку знаючи, що рішення суду не виконане; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича - дочки [PERSON] ; 4) після відчуження спірного майна у відповідача недостатньо іншого майна, за рахунок якого він може повністю виконати свої зобов`язання перед кредитором. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Власний інтерес Банку полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації Банку його прав А отже, Банк, як зацікавлена особа, вправі звернутися до суду з позовом про визнання правочину (договору дарування) недійсним, так як інтерес Банку полягає в тому, щоб предмет правочину перебував як у реальній, так і юридичній власності [PERSON] , оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації Банком, як стягувачем, свого права стосовно примусового стягнення заборгованості за рішенням суду про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 229 868,94 доларів США та 199 981,01 грн пені, а також судові витрати 1 820,00 грн з [PERSON] за рахунок нерухомого майна, що виступає предметом даного спірного правочину. Тому Банк звернувся до суду із вказаними позовними вимогами за захистом порушених свої прав. 19 вересня 2024 року ухвалою суддів Крижопільського районного суду Вінницької області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Вирішено питання витребування доказів. 27 вересня 2024 року на адресу суду, на виконання ухвали із Крижопільського відділу реєстрації актів цивільного стану у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов витяг Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження на гр. [PERSON] , [INFO] . 09 жовтня 2024 року на адресу суду, на виконання ухвали від приватного нотаріуса Тульчинського районного нотаріального округу Носова В.В. надійшла копія належно засвідченого договору дарування земельної ділянки та розташованого на ній незавершеного будівництва, який посвідчений 07.02.2024 року за реєстровим № 147 між [PERSON] та [PERSON] 12 листопада 2024 року представник відповідачів через систему «Електронний суд» надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволені позовних вимог відмовити. Свій відзив представник позивачів, адвокат Чудак В.Д., обґрунтовує тим, що твердження позивача про те, що [PERSON] , здійснивши безоплатне відчуження належного йому нерухомості майна на користь своєї дочки [PERSON] , намагався будь-яким чином унеможливити поновлення порушених прав є безпідставним та необґрунтованим, так як [PERSON] знав про наявність рішення суду за 2011 рік. Однак відповідачам по даній справі не було відомо про те, що ПАТ АБ «Укргазбанк» накладав арешт на спірний об`єкт. На час винесення судового рішення, в 2011 році [PERSON] збудував лише частину першого поверху будівлі [ADDRESS] . І на той час будівництво було зупинене. Через кілька років, [PERSON] , не маючи змоги продовжити будівництво, вирішив передати розпочате будівництво своїй доньці [PERSON] , яка мала фінансову можливість продовжувати будівництво. Тому закінчення будівництва першого поверху, будівництво другого поверху, спорудження даху спірної будівлі та його накриття було зроблено за кошти [PERSON] . У зв`язку з початком військової агресії російської федерації проти України, будівництво знов було зупинене. В лютому 2024 року [PERSON] вирішив узаконити володіння спірною будівлею за донькою, оскільки вона на даний час вклала коштів значно більше в будівництво, а тому і був укладений договір дарування. Жодних намірів будь-яким чином порушити даним договором будь-чиї права ні [PERSON] , ні [PERSON] не мали і не мають. По-перше, як вказувалося вище, Відповідачі по справі не знали про існування будь-яких обмежень щодо розпорядження спірною будівлею. По-друге, Позивач не надав до суду жодних доказів про існування будь-яких обмежень чи заборон на розпорядження спірною будівлею. Як і не надав жодних доказів про заподіяння йому будь-якої шкоди даними договором. До того ж, як видно із наданих до суду доказів, на день укладення оспорюваного договору дарування за вищевказаним судовим рішенням від 2011 року жодного виконавчого провадження відносно [PERSON] не було. Як і не було жодних обмежень чи заборон щодо розпорядження незавершеним будівництвом по [ADDRESS] . За таких обставин дії Відповідачів є правомірними та добросовісними, оскільки жодним чином не порушили прав інших осіб та не були направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника. Навпаки, даним позовом порушуються майнові права [PERSON] , яка вклала значно більше коштів в спірне будівництво, ніж [PERSON] . Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто, правочин визнається недійсним, якщо: - 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. - 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. - 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. - 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. - 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивач в позовній заяві так і не вказує, з яких саме підстав, передбачених ст. 203 ЦК України чи іншої, спеціальної, норми оспорюваний договір дарування слід визнати недійсним, ігноруючи те, що Верховний суд неодноразово вказував на те, що Позивач повинен послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним. Також звертає увагу на те, що при укладенні 05 лютого 2024 року оспорюваного правочину воля сторін відповідала зовнішньому її прояву та вони передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених вказаним договором дарування, їхні дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно без мети приховання об`єкту дарування від будь-кого, а тому відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину на підставі статті 234 ЦК України, оскільки даний договір дарування не є фіктивним. Відповідачі вчинили даний договір саме з метою передачі прав на незавершене будівництво особі, яка вклала в неї значно більше коштів і є її фактичним власником, правочин вчинений не для виду, він виконаний реально. Відповідачі не мали на меті приховання цього майна від звернення стягнення на незавершену будівлю та не допустили зловживання правом. Не вказує Позивач в позовній заяві і яка шкода була заподіяна йому даним договором дарування, як і не наводить жодних доказів, що Відповідачі по справі не мали законних підстав для укладення договору дарування об`єкту незавершеного будівництва [ADDRESS] . Вимоги Банку, який в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, не спрямовані на приведення сторін правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, оскільки в даному випадку порушуються майнові права [PERSON] , яка вклала особистих коштів у будівництво значно більше і є фактичним власником цієї будівлі, що фактично є порушенням ст. 41 Конституції України. До того ж, слід взяти до уваги, що фраудаторний правочин укладається боржником у період проведення виконавчого провадження з метою виведення свого майна з-під стягнення. Як вказувалося вище, оспорюваний договір дарування не був укладений у період проведення виконавчого провадження та не мав на меті виведення майна з-під стягнення, а укладався з метою передачі майна фактичному його власнику, не маючи наміру заподіяти цим договором шкоду будь-кому. Не можна звинуватити Відповідачів у недобросовісності їхніх дій і тому, що право власності на незавершене будівництво по [ADDRESS] за [PERSON] було зареєстровано лише 15 вересня 2023 року. Дана обставина свідчить про те, що дана будівля до 15 вересня 2023 року не була внесена в жодний реєстр і на неї не міг бути накладений арешт, а тому, якби [PERSON] діяв недобросовісно, то йому просто не слід би було проводити державну реєстрацію незавершеного будівництва, і саме такі б його дії можливо могли бути розцінені як недобросовісні. Вказані обставини підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 391295556 від 16.08.2024 року, яка додана до позовної заяви Позивачем. 25 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив від представника позивача. В даній відповіді представник позивача зазначив, що Банк не погоджується із запереченнями Представника відповідачів з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. До обставин, які дозволяють кваліфікувати договір дарування, укладений 07.02.2024 року [PERSON] як такий, що вчинений на шкоду кредитору, є: 1) відповідач [PERSON] відчужив нерухоме майно після ухвалення рішення про стягнення заборгованості на користь Банку знаючи про наявність такого рішення та що дане рішення суду не виконане; Дана обставина підтверджується: - рішенням суду від 27.04.2011 року, в якому зафіксовано, що відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, пояснивши, що у нього скрутне матеріальне становище і сплачувати кредит немає змоги (додане до позовної заяви); - виконавчим листом по справі № 2-49/11, виданого 19.05.2011 року Крижопільським районним судом Вінницької області, на якому проставлені відмітки виконавця про повернення виконавчого листа стягувачу без виконання 27.12.2017 року, 27.01.2021 - підстава у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними та 24.08.2023 та 05.02.2024 року на підставі заяви стягувача з відміткою, що стягнення не проводилося (копія виконавчого листа додається). Дані відмітки свідчать про те, що протягом тривалого періоду рішення суду знаходилося на примусовому виконанні і за цей період стягнення не відбулося, тобто рішення не виконане. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 8 цієї ж статті). Таким чином, враховуючи перебування, протягом тривалого періоду, рішення суду на примусовому виконанні, [PERSON] , користуючись правами сторони виконавчого провадження, мав знати, що рішення суду не виконане в примусовому порядку. Також, [PERSON] не надав доказів, що підтверджують виконання рішення суду, даний факт підтверджує те, що він знає про наявність заборгованості перед Банком. Твердження Представника Відповідачів про те, що дії відповідачів жодним чином не порушили прав інших осіб та не були направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника спростовується тим фактом, що 05.02.2024 року виноситься постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, а вже 07.02.2024 року [PERSON] дарує належне йому майно дочці. Тобто, [PERSON] з 2011 року чекав на можливість відчуження спірного майна і отримавши її, не гаючи часу, скористався нею. 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; Твердження Представника відповідачів, що в лютому 2024 року [PERSON] вирішив узаконити володіння спірною будівлею за донькою, оскільки вона на даний час вклала коштів значно більше в будівництво, а тому і був укладений договір дарування, не підтверджені доказами та не мають істотного значення для правильного вирішення справи, оскільки відповідно до ч. 1 чт. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 3) майно відчужене на користь близького родича - дочки [PERSON] ; Дана обставина не заперечується відповідачем [PERSON] , що слідує із відзиву на позовну заяву, у тексі якого, неодноразово зазначається, що [PERSON] є його дочкою, а також підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON] , наданим на вимогу суду. 4) після відчуження спірного майна у відповідача недостатньо іншого майна, за рахунок якого він може повністю виконати свої зобов`язання перед кредитором. До відзиву на позов [PERSON] не надав жодного доказу, що підтверджує наявність у нього іншого майна, за рахунок якого він може повністю виконати свої зобов`язання перед Банком. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Представник відповідачів, зазначає, що Позивач в позовній заяві так і не вказує, з яких саме підстав, передбачених ст. 203 ЦК України чи іншої, спеціальної, норми оспорюваний договір дарування слід визнати недійсним, ігноруючи те, що Верховний суд неодноразово вказував на те, що Позивач повинен послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним (Постанова ВП ВС від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц). Також наголошує, що Позивач не вказує, яка шкода була заподіяна йому даним договором дарування, як і не наводить жодних доказів, що Відповідачі по справі не мали законних підстав для укладення договору дарування об`єкту незавершеного будівництва [ADDRESS] . Банк не погоджується із вказаними запереченнями з наступних підстав. Факт зловживання [PERSON] правом та використання право на зло, свідчить період укладення договору дарування, який укладений через день після завершення виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника. Дана угода має негативні наслідки для Банку, оскільки Банк не зможе задовільнити своє право на повернення боргу за рахунок майна боржника, що було відчужене за договором дарування, а іншого майна, достатнього для задоволення вимог банку боржник немає. Відсутність іншого майна не спростована самим боржником та підтверджується неодноразовим поверненням виконавчого листа без виконання. Правовідносини, що виникли на підставі договору кредиту між банком та [PERSON] є тривалими, в зв`язку із чим [PERSON] має уявлення про обсяг прав (розмір заборгованості) Банку у цих правовідносинах, а також порядок їх здійснення (примусове стягнення). Дані обставини йому відомі через його правовий статус у даних правовідносинах: від є стороною кредитного договору - Позичальник; був стороною у судовому розгляді спору щодо виконання кредитних зобов`язань - Відповідач, який позов визнав, а також він є стороною виконавчого провадження - Боржник, права якого визначені Законом України «Про виконавче провадження». [PERSON] , відчужуючи належні йому на праві власності об`єкт будівництва (незавершеного), житловий будинок готовністю 70%, розташованого на земельній ділянці кадастровий номер: 0521955100:01:001:1516 за адресою [ADDRESS] , своїй дочці - [PERSON] був обізнаний про наявність рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2011 року, що набрав законної сили, яким стягнуто, з нього на користь АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість по кредиту 229 868,94 доларів США та 199 981,01 грн пені, а також судові витрати в розмірі 1 820 грн., тому [PERSON] міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення. Крім того, при укладенні 07 лютого 2024 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочинам, їх дії вчиненіні перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] , оскільки 15.09.2023 року право власності на спірний предмет нерухомості [PERSON] зареєстрував за собою, а не за донькою і лише у лютому 2024 року після завершення виконавчого провадження, подарував його донці, що є підставою визнання недійсним оспорюваного правочину на підставі статті 234 ЦК України. Встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності. Ухвалою суду від 13.02.2025 року витребовувались виконавчі провадження, які були відкриті на підставі виконавчого листа № 2-49/11 від 27.04.2011 року про стягнення боргу з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк». 24.02.2025 року на адресу суду надійшла відповідь на виконання ухвали суду із Крижопільського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та 18.03.2025 року від приватного виконавця Собчука В.В. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 15 квітня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (Банк) та [PERSON] (Позичальник) укладений кредитний договір № 4-МСБ/08, відповідно до якого Банк відкриває Позичальнику невідновлювану кредитну лінію, з лімітом 138000, 00 доларів США. Кредитна лінія надається на строк з 15 квітня 2008 року по 14 квітня 2016 року, із сплатою процентів за користування кредитом У зв`язку із невиконанням [PERSON] умов кредитного договору Банк звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2011 році розглянуто позов ПАТ КБ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про дострокове повернення частини кредиту, що залишилася до погашення, стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки та вирішено: стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість по кредиту 229868, 94 доларів США та 199 981 гривні 01 копійка пені, а також судові витрати 1820 гривень. Для примусового виконання даного рішення 19 травня 2011 року було видано виконавчий лист № 2-49/11. Як вбачається із відповіді, яка надійшла до суду 24 лютого 2025 року із Крижопільського відділу державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - зведене виконавче провадження відносно боржника [PERSON] щодо стягнення боргу на користь ПАТ КБ «Укргазбанк» перебувало на виконанні у відділі до 15.07.2013 року, до складу якого входило виконавче провадження № 28092033 з виконання виконавчого листа Крижопільського районного суду в справ № 2-49/11 від 27.04.2011 року, що було відкрито 01.07.2011 року. 15.07.2013 року зведене виконавче провадження було передано до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, де воно перебувало на виконанні до 28.12.2017 року. Виконавче провадження було завершено 28.12.2017 року відповідно до п.2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна на яке можливо звернути стягнення. Надати виконавче провадження не можливо, оскільки у 2021 році знищено у зв`язку із закінченням термінів зберігання. Відповідно до виконавчого провадження АСВП № [NUMBER], яке надано приватним виконавцем Собчук В.В. виконавчого округу Вінницької області, з примусового виконання виконавчого листа по справі № 2-49/11, виданого 19.05.2011 року Крижопільським районним судом Вінницької області про: Стягнення з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість по кредиту 229868, 94 доларів США та 199981 гривня 01 копійка пені, а також судові витрати 1820 гривень, вбачається, що 18.09.2023 року відкрито дане виконавче провадження за № [NUMBER]. Дана постанова була направлена сторонам виконавчого провадження 18.09.2023 року. 18.09.2023 року в межах даного виконавчого провадження приватним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника, яка направлена сторонам виконавчого провадження 18.09.2023 року. Разом з тим приватним виконавцем були зроблені відповідні запити про наявність доходу та майна боржника [PERSON] , зокрема до Пенсійного фонду України, до Міністерства внутрішніх справ України. Також обтяження, яке встановлене приватним виконавцем, а саме арешт на нерухоме майно та рухоме було зареєстроване у відповідних реєстрах. 05.02.2024 року до приватного виконавця звернулося АБ «Укргазбанк» із заявою про повернення виконавчого листа. 05.02.2024 року постановою приватного виконавця Собчук В.В. виконавчий документ було повернуто стягувачу та постановлено припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусу. Як зазначила представник позивача, виконавчий лист Банк вирішив забрати у приватного виконавця Собчук В.В., оскільки Банку, як стягувачу, не подобалась робота приватного виконавця по виконанню вказаного виконавчого листа, тому вирішив змінити виконавця на іншого. Пошуки виконавця зайняло трохи більше часу, ніж вони очікували. 30.07.2024 року Банк подав заяву про примусове виконання виконавчого листа № 2-94/11, який виданий 19.05.2011 року Крижопільським районним судом Вінницької області, приватному виконавця виконавчого округу Думанській А.Л. Остання 30.07.2024 року відкрила виконавче провадження за № [NUMBER]. В межах виконавчого листа приватний виконавець у зв`язку із перевіркою щодо права власності, іншого речового права, обтяження відносно об`єкта нерухомості, а саме: незавершене будівництво 70 відсотків готовності за адресою: [ADDRESS] і земельною ділянкою кадастровий номер 0521955100:01:001:1516 отримала 16.08.2024 року Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 391295556, з якої вбачається, що власником зазначеного об`єкта є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , розмір частки - 1, підставою виникнення права власності зазначено - договір дарування № 147, виданий 07.02.2024 року приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Носовим В.В. Із деталізованої інформації вбачається що попереднім власником був [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , за яким право власності було зареєстровано 15.09.2023 року на підставі технічного паспорт, який виданий 15.09.2023 року. В даній Інформації зазначено, що у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості щодо вказаного об`єкта відсутні. Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів. У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни). Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). У постанові від 24 липня 2019 року за результатами вирішення справи N 405/1820/17 Верховний Суд зазначав, що боржник (дарувальник), який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року N 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року N 4452-УІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 рокуИ 1404-УІІІ «Про виконавче провадження»). Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Так, судом встановлено, що 07.02.2024 року приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Носовим В.В. був посвідчений договір дарування земельної ділянки та розташованої на ній незавершеного будівництва, відповідно до якого [PERSON] (дарувальник), від імені якого діє [PERSON] та [PERSON] (обдарована), уклали вказаний договір про наступне: Дарувальник в особі представника подарував, а обдарований прийняв в дар незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 70% та земельну ділянку загальною площею 0,0335 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Дарувальник передає у власність обдарованого безоплатно та безумовно. На земельній ділянці розташований незавершений будівництвом житловий будинок, готовністю 70%, який зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 вересня 2023 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2798280305219, номер відомостей про речове право: 51768307. Площа земельної ділянки - 0,0335 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 0521955100:01:001:1516. Вказана земельна ділянка належить Дарувальнику на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ВН, виданого 10 листопада 2002 року Крижопільською селищною радою Крижопільського району Вінницької області, на підставі рішення № 6 від 22.10.2002 року, який зареєстрований за № 155, реєстраційний номер - 2773303105219, номер відомостей про речове право 51185847. Даний договір дарування зареєстрований в реєстрі за № 147. Виконавчий лист № 2-49/11, виданий 19.05.2011 року на підставі рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 27.04.2011 року у справі за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про дострокове повернення частини кредиту, що залишилася до погашення, стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до якого суд вирішив: стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Укргазбанк» заборгованість по кредиту 229868, 94 доларів США та 199981 гривня 01 коп. пені, а також судові витрати 1820 гривень. Згідно відміток, які містяться на цьому виконавчому листі 28.12.2017 року даний виконавчий лист повернуто відповідно до п.2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», стягнення не проводилося. 27.01.2021 року повернуто на підставі п.2 ч.1 ст. 37 «Про виконавче провадження». 24.08.2023 року на підставі п.2 ч.1 ст. 37 «Про виконавче провадження». Стягнення не проводилося. 05.02.2024 року на підставі п.2 ч.1 ст. 37 «Про виконавче провадження». Стягнення не проводилося. [PERSON] укладаючи 07.02.2024 року із своєю донькою [PERSON] зазначений договір дарування об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку із земельною ділянкою по [ADDRESS] , передав у безоплатну власність дані об`єкти, будучи обізнаним про наявність рішення Крижопільського районного суду Вінницької області № 2-94/11, саме через день, коли виконавче провадження було закрито та знято обтяження у вигляді арешту на майно. Хоча і представник відповідача заперечує проти того, що [PERSON] діяв недобросовісно, з огляду на те, що за останнім право власності на зазначені об`єкти були зареєстровані 15 вересня 2023 року, і він зареєстрував саме на себе, а не на доньку, а договір дарування був укладений тільки 07.02.2024 року. Однак з матеріалів справи вбачається, що 15.09.2023 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці (кадастровий номер 0521955100:01:001:1516) по [ADDRESS] , а уже 18.09.2023 року було відкрито виконавче провадження по виконавчому листі № 2-49/11 від 19.05.2011 року та 18.09.2023 року винесена постанова про накладення арешту на нерухоме та рухоме майно боржника [PERSON] . Разом з тим, суд зазначає, як пояснив сам представник відповідача, що уся проектна документація і земельна ділянка була оформлена на [PERSON] , тому вирішили і право власності оформляти на останнього, а не [PERSON] , яка фактично здійснювала будівництво даного будинку (зі слів представника позивача). Як пояснила суду представник позивача вказаний виконавчий лист неодноразово Банком звертався до виконання, але оскільки у [PERSON] було відсутнє майно, то останній повертався без виконання. Дана інформація встановлена і досліджена в судовому засіданні відповідно до записів у виконавчому листі. Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї доньки після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Так, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20). У період настання у [PERSON] зобов`язання перед Банком із погашення заборгованості за кредитним договором, боржник 07.02.2024 року відчужив належне його на праві власності майно - незавершений будівництвом житловий будинок із земельною ділянкою по [ADDRESS] , на користь [PERSON] . Судом встановлено, що відповідно до Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 391295265, станом на 16.08.2024 року за параметрами пошуку по РНООКПП [NUMBER] (як вбачається з матеріалів справи належить [PERSON] ), право власності на нерухоме майно відсутнє. В судовому засіданні сторона відповідача не довела належними та допустимими доказами, що після укладання оспорюваного договору, у [PERSON] залишилось майно і він є платоспроможним, для погашення заборгованості перед ПАТ АТ «Укргазбанк». Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності. Надаючи [PERSON] у борг грошові кошти, Банк розраховував на виконання боржником свого обов`язку з повернення коштів, з огляду на його платоспроможність та наявність у нього рухомого майна. В свою чергу [PERSON] , отримуючи в позику грошові кошти, усвідомлював свій обов`язок з їх повернення на умовах, визначених договором позики. Укладаючи 07.02.2024 року оспорюваний договір дарування, дарувальник [PERSON] передбачав можливе стягнення з нього на користь Банку боргу, з огляду на невиконані зобов`язання за кредитним договором від 15 квітня 2008 року. Сукупність наведених обставин свідчить про те, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому автомобіля відбулося з метою уникнення звернення стягнення на це його майно як боржника. Оспорюваний договір, укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку із земельною ділянкою по [ADDRESS] , із метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів із боржника [PERSON] . Твердження представника відповідача, що [PERSON] фактично будувала даний будинок за власні кошти, і було зрозумілим, що даний будинок їй і належить, не доведено в судовому засіданні жодним доказом. [PERSON] укладаючи 07.02.2024 року із своєю донькою [PERSON] зазначений договір дарування об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку із земельною ділянкою по [ADDRESS] , передав у безоплатну власність дані об`єкти, будучи обізнаним про наявність рішення Крижопільського районного суду Вінницької області № 2-94/11, саме через день, коли виконавче провадження було закрито та знято обтяження у вигляді арешту на майно. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання правочину в наслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦПК, суд враховує, що відповідач відчужив майно після пред`явлення виконавчого листа для примусового виконання по стягнення заборгованості; майно відчужена на підставі безвідплатного договору; майно відчужена на користь близького родича; після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором. Відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна. Факт відчуження майна, за рахунок якого можливе було забезпечити виконання зобов`язань [PERSON] за кредитом, під час виконання судового рішення про стягнення з нього боргу за умови відсутності іншого майна, на яке може бути стягнення (що належним чином підтверджено в ході розгляду справи матеріалами виконавчого провадження), здійснення такого відчуження на користь особи з точки зору суду свідчить про фраудаторність оскаржуваного правочину. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина перша статті 263 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що: «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку [PERSON] і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний [PERSON] спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності [PERSON]) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах». Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; належним способом захисту кредитора є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Так, оскільки, укладаючи Договір дарування об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку із земельною ділянкою по [ADDRESS] , передав їх в безоплатну власність своїй доньці [PERSON] , даний договір був укладений [PERSON] після настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, згідно рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2011 року, та внаслідок укладення спірного договору, боржник ( [PERSON] ) перестав бути платоспроможним, суд вважає, що такий договір набув ознак фраудаторного правочину. З огляду на це суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку із земельною ділянкою по [ADDRESS] , який зареєстрований 07.02.2024 року за № 147 приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Носовим В.В. Крім того позивач заявив вимогу про відновлення становища сторін договору, яке існувало до порушення, що думку суду є достатньо ефективним способом захисту в даному випадку і дасть позивачу можливість належним чином реалізувати свої права відносно спірного майна. Враховуючи вище зазначене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у даній справі ПАТ АБ «Укргазбанк» в повному обсязі. Відповідно ч.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно ч.8 ст.158 ЦПК України якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. А тому, із врахуванням вище викладеного, суд вважає за необхідне зазначити про продовження дії забезпечення позову (у виді арешту, накладеного на об`єкт незавершеного будівництва, готовністю у 70%, реєстраційний номер об`єкта: 2798280305219, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці із кадастровим номером 0521955100:01:001:1516 та належить на праві власності на підставі договору дарування 147, виданий 07.02.2024 року приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Носовим В.В., розмір частки 1 - [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] ) протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи, а в разі відкриття за заявою Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» виконавчого провадження протягом вищезазначеного строку, то дані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення у даній цивільній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційного розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422, 40 гривень порівно з кожного. На підставі викладеного, та

Outcome: approved