Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

В травні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , а також визнати за позивачем право власності на частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що із 26.05.1973 позивач та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 20.04.1999, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві було зроблено актовий запис № 237. Позивач вказує, що, незважаючи на розірвання шлюбу, вони із [PERSON] продовжили проживати разом, як дружина та чоловік, в квартирі [ADDRESS] , однак, повторно заяву про реєстрацію шлюбу не подавали. В період шлюбу в 1974 році у позивача та [PERSON] народився син [PERSON] , який [INFO] зареєстрував шлюб із [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, та дружина сина залишилась проживати разом із позивачем та [PERSON] у вказаній квартирі. [INFO] помер [PERSON] , та позивач разом із невісткою продовжили проживати у спірній квартирі. Позивач вказує, що після смерті чоловіка та сина наявна потреба у визнанні цієї квартири спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на частини зазначеної квартири. Так, позивач вказує, що в період зареєстрованого шлюбу вони із чоловіком вирішили вступити у житлово-будівельний кооператив, та 08.01.1977 внесли пайовий внесок в сумі 4600 рублів у новобудову. 06.05.1978 [PERSON] став членом ЖБК «Верстат-8». 20.07.1978 [PERSON] отримав ордер на трикімнатну квартиру, де і проживав разом зі своєю родиною до дня смерті. Загальна сума пайового внеску за квартиру була сплачена у грудні 1992 року в сумі 10123,85 рублів, тобто в період перебування позивача та [PERSON] в офіційному шлюбі. З огляду на повну сплату суми пайового внеску за квартиру, на [PERSON] , як члена ЖБК, було оформлено право власності на квартиру [ADDRESS] . Позивач вказує, що квартира була надана, згідно ордеру, [PERSON] з родиною у складі позивача та їх сина, та перейшла у власність [PERSON] під час спільного сумісного проживання з позивачем, а відтак є спільним сумісним майном. За заявою [PERSON] було заведено спадкову справу, та позивач також звернулась до нотаріуса із відповідною заявою, однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва з огляду на те, що на час смерті спадкодавця, останній не перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачем. Посилаючись на викладене, враховуючи, що спірна квартира є спільною сумісною власністю позивача та спадкодавця, з метою визначення належного складу спадкового майна, позивач звернулася до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2017, головуючим суддею у справі визначено Богінкевич С.М. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 01.06.2017, позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 21.07.2017, у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. В зв`язку з відставкою судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 25.10.2017 № 1855, справу повторно автоматично розподілено та визначено для розгляду справи головуючого суддю Васильченка О.В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23.02.2018, у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. В лютому 2018 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] 11.04.2019 року в ході розгляду справи клопотання сторони позивача задоволено та замінено відповідача на належного [PERSON] . В січні 2020 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що підстави для визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя відсутні. Вказує на те, що з 1999 року позивач та [PERSON] не проживали однією сім`єю, та не вели спільного господарства. Джерелом набуття спірного майна були особисті кошти та праця [PERSON] , та, останній, набув право власності на це майно та зареєстрував за собою право власності в 2017 році, не перебуваючи із позивачем у шлюбі. Належні докази на підтвердження обставин, які викладені в позові відсутні, що свідчить про недоведеність заявлених вимог. Крім того, позивачем пропущено строки позовної давності, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. В грудні 2020 року до суду від позивача надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] . В зв`язку зі звільненням судді [PERSON] , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 07.05.2021 № 1931, справу повторно автоматично розподілено та визначено для розгляду справи головуючого суддю Рибалка Ю.В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.09.2021 залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19.01.2022, у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. В січні 2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про залучення до участі у справі правонаступника відповідача [PERSON] - [PERSON] . Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07.02.2023, до участі у справі залучено правонаступника відповідача [PERSON] - [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 05.07.2023, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 07.02.2023 було залишено без змін. В зв`язку з відрахуванням зі штату суддів судді Рибалка Ю.В., на підставі розпорядження керівника апарату суду від 16.01.2024 № 99, справу повторно автоматично розподілено та визначено для розгляду справи головуючого суддю Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 25.01.2024, справу прийнято до провадження та призначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.05.2024, відмовлено у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26.11.2024, у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та не заперечувала проти їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на підстави, які викладені у письмовому відзиві. Суд, заслухавши пояснення сторін їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] в с. Нові Боровичі Щорського району Чернігівської області, та із 24.08.1978 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. Відповідно до копії паспорта, [PERSON] народився [INFO] в с. Городківка Вчерайшанського району Житомирської області, та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. Відповідно до копії свідоцтва про народження, [PERSON] народився [INFO] та його батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . 26.05.1973 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, після реєстрації якого прізвище дружині присвоєно - [PERSON] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб. [INFO] народився [PERSON] , та його батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Відповідно до копії паспорта, [PERSON] був зареєстрований із 28.05.1991 року в квартирі [ADDRESS] . 08.01.1977 [PERSON] внесено на користь ЖБК «Верстат-8» пайовий внесок в сумі 4600 рублів, що підтверджується копією квитанції. 20.07.1978 [PERSON] , сім`я якого складалась із трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), - ЖБК при виконкомі Київської міської ради народних депутатів видав ордер серії Ж № 008904 на право вселення в надане жиле приміщення - квартиру [ADDRESS] . 20.04.1999 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Відповідно до свідоцтва про одруження, 24.04.2004 зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та після одруження прізвище дружині присвоєно - [PERSON] . Відповідач [PERSON] народилась [INFO] в с. Ст.Боровичі Щорського району Чернігівської області, та із 11.05.2006 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Відповідно до довідки ЖБК «Верстат-8» від 03.02.2017, [PERSON] є власником кооперативної квартири [ADDRESS] , та сума пайового внеску за квартиру в розмірі 10123,25 руб. була сплачена в грудні 1992 року в повному обсязі, що складає суму паєнакопичення. Крім того, зазначено про те, що [PERSON] є членом ЖБК «Верстат-8» на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народих депутатів від 06.05.1978 № 630. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.02.2017, 08.02.2017 приватним нотаріусом КМНО Забавською Н.В. на підставі довідки ЖБК «Верстат-8» від 03.02.2017, листа ЖБК «Верстат-8» від 22.09.2016, ордеру серії Ж № 008904 та довідки БТІ від 22.06.2016, - за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Відповідно до копії довідки ЖБК «Верстат-8» від 10.07.2017 № 12/07, [PERSON] із 1978 року по день смерті постійно проживав в квартирі [ADDRESS] . 11.04.2017 [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті свекра [PERSON] , та державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу щодо майна померлого [PERSON] . 05.05.2017 [PERSON] звернулась до державного нотаріуса із заявою, в якій повідомила, що претендує на отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Однак, відповідно до листа державного нотаріуса Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 05.05.2017 № 1100/02-14, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки, на день смерті [PERSON] вона не була його дружиною. Відповідно до листа державного нотаріуса Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 11.05.2017 № 1127/02-14, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, оскільки, вона не є спадкоємцем [PERSON] ані за законом, ані за заповітом. 15.08.2017 [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] . Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23.10.2017 у справі № 758/6822/17, заяву [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , із 01.01.2004 по день смерті останнього - [INFO] . Постановою Київського апеляційного суду від 22.11.2018, рішення Подільського районного суду м. Києва від 23.10.2017, скасовано, а заяву [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу залишено без розгляду. З мотивувальної частини зазначеної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що заявлені [PERSON] вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, не підлягали розгляду в порядку окремого провадження, а відтак були підстави для скасування рішення суду першої інстанції, залишення заяви без розгляду із роз`ясненням заявнику право подати позов на загальних підставах. Ухвалою Верховного Суду від 25.01.2019, відмовлено [PERSON] у відкритті касаційного провадження на постанову Київського апеляційного суду від 22.11.2018. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. З наявних у справі доказів вбачається, що єдиною спадкоємицею [PERSON] є її донька [PERSON] , та 05.07.2022 державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу щодо майна померлої [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірна квартира набута подружжям [PERSON] та [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу, а відтак є спільним майном подружжя, однак, після відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, наявні підстави для визнання цієї квартири спільним майном та визнання за позивачем право власності на її частину. Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача [PERSON] вказував на те, що спадкодавець набув право власності на цю квартиру, не перебуваючи в офіційному шлюбі із позивачем, витратив на її придбання власні кошти, а відтак ця квартира була його особистою приватною власністю та, в тому числі, з огляду на сплив позовної давності, підстави для визнання цієї квартири об`єктом спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на частини квартири відсутні. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позову, суд приймає до уваги те, що відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно зі статтею 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Так, у статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України у редакції, що діяла на час укладення шлюбу та початку сплати пайових платежів, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/12930/17). Вказана норма узгоджується з нормами чинного законодавства України, зокрема, статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність», член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. У статті 16 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу і чинним законодавством про шлюб та сім`ю України (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи зокрема таке: пай, внесений подружжям в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Таким чином, при внесенні паю в житлово-будівельний кооператив за рахунок коштів подружжя, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю подружжя, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними (постанови Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 205/2696/15-ц, від 28 січня 2021 року у справі № 487/4884/18, від 09 червня 2021 року у справі № 462/1971/17, від 02 листопада 2023 року у справі № 343/79/22 та від 13 грудня 2023 року у справі № 161/10959/21). Відповідно до Закону Української РСР «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, право власності члена житлового кооперативу на квартиру виникало з моменту виплати паю і не вимагало його реєстрації, тобто на момент набуття права власності на кооперативну квартиру законодавство не передбачало ні видачі свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, ні обов`язкової державної реєстрацію права власності на таку квартиру. Указані висновки відповідають висновкам, які викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/12930/17, від 13 грудня 2023 року у справі № 161/10959/21. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (стаття 28 КпШС України). Вказані норми, що діяли на час придбання спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Так, згідно зі статтею 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 26.05.1973 по 20.04.1999. [PERSON] був членом ЖБК «Верстат-8» та на його ім`я для сім`ї із трьох осіб, у тому числі його дружину - [PERSON] видано ордер на квартиру [ADDRESS] . За час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі - у грудні 1992 році за вказану квартиру сплачено пайовий внесок у повному обсязі. Таким чином, при внесенні паю в житлово-будівельний кооператив за рахунок коштів подружжя, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю подружжя, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 205/2696/15-ц, від 28 січня 2021 року у справі № 487/4884/18, від 09 червня 2021 року у справі № 462/1971/17, від 02 листопада 2023 року у справі № 343/79/22. Доказів того, що між [PERSON] та [PERSON] було визначено письмовою угодою відступлення від презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке було набуте ними в період шлюбу відносно спірної квартири матеріали справи не містять. З огляду на те, що пайовий внесок сплачено [PERSON] у період зареєстрованого шлюбу із [PERSON] , а квартира виділялась подружжю, то дану квартиру слід вважати спільним майном подружжя та такою, що підлягає поділу незалежно від того, на чиє ім`я оформлено (зареєстровано) право власності. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що право власності на спірну квартиру [PERSON] набув та зареєстрував після розірвання шлюбу з позивачкою, а тому спірна квартира є особистою приватною власністю спадкодавця та визнанню спільною сумісною власністю подружжя не підлягає, суд до уваги не приймає, оскільки, відповідно до статті 15 Закону України «Про власність», та з огляду на те, що спірна квартира набула статусу спільної сумісної власності на підставі внесення пайового внеску в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї, що в ході розгляду справи не спростовано, а відтак в даному випадку право власності на спірну квартиру виникло з моменту внесення пайового внеску, а не з моменту державної реєстрації права власності на цю квартиру. Враховуючи те, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що спірна квартира набута [PERSON] та [PERSON] у період перебування їх у зареєстрованому шлюбі, під час шлюбу були внесені відповідні суми пайових внесків та здійснено повну сплату вартості квартири, а тому за відсутності доказів сплати таких внесків за особисті кошти [PERSON] , а також відсутності доказів, що спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на набуте під час шлюбу майно, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю позивача та спадкодавця та визнання за позивачем права власності на частину спірної квартири. Крім цього, в ході розгляду справи представником відповідача заявлено про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Перевіривши доводи, які викладені в зазначеній заяві, суд вважає за необхідне в її задоволенні відмовити за наступних підстав. Так, відповідно до статті 9 КпШС, на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. У випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом (стаття 10 цього Кодексу). У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 10 цього Кодексу). Зі змісту статті 20 КпШС до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до статті 72 КпШС до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР (1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 76 цього Кодексу). Відповідно до пункту 4 розділу Прикінцеві та Перехідні положення ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Наведене свідчить про те, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 2 статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, слід врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 22 січня 2020 року у справі № 372/176/17 (провадження № 61-12509св19). Згідно з частиною 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу з [PERSON] у квітні 1999 року позивач залишилася проживати у спірній квартирі, де зареєстрована і на даний час, та після смерті [PERSON] державним нотарісом 05.05.2017 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, а відтак суд вважає, що саме з цього часу слід відраховувати строк позовної давності на звернення позивача із позовом до суду за захистом порушеного права. З огляду на те, що із даним позовом [PERSON] звернулася 24.05.2017, тобто в межах строку позовної давності, а відтак підстави для задоволення заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності, -відсутні. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розляду справи, представником позивача доведено, що спірна квартира набута в період шлюбу, є спільною сумісною власністю, та заперечення представника відповідача ані в частині заявлених позовних вимог, ані в частині застосування строків позовної давності, є недоведеними та не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак наявні підстави для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на частину цієї нерухомості, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно вимог частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути із відповідачів на користь позивача в рівних частинах судовий збір в сумі 3330 грн, тобто по 1665 грн з кожної. На підставі викладеного, та

Outcome: approved