Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про зміну прізвища дитини. В обґрунтування позову вказує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. На момент звернення з позовом до суду шлюб між сторонами розірвано заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 09.05.2024 року у справі №334/1641/24, однією сім`єю не проживають, проживають окремо. Від вказаного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане 21.11.2018 року Бердянським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Позивач разом з дитиною проживають в США. Позивач зазначає, що дитині в США забезпечені належні умови проживання, вона без будь-якої участі батька виконує всі встановлені законодавством обов`язки по вихованню та утриманню дитини, дбає про стан здоров`я дитини, забезпечує належний рівень навчання та позашкільного розвитку дитини, забезпечує її матеріально. Повідомляє, що 12.06.2024 року Хортицьким районний судом міста Запоріжжя було видано судовий наказ у справі № 337/3279/24 за заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину. Вказує, що Відповідач його не виконує в добровільному порядку. 15.05.2024 року між Позивачем та [PERSON] було офіційно зареєстровано шлюб, Позивач змінила своє дошлюбне прізвище з « [PERSON] » на прізвище чоловіка « [INFO] », через це у дитини виникають складнощі при самоідентифікації через різні прізвища з Позивачем, створюється дискомфорт у спілкуванні з компетентними державними органами США. У зв`язку із зазначеним звернулась до суду із позовом про зміну прізвища дитини. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12.11.2024 року відкрито у справі загальне позовне провадження. Призначено підготовче судове засідання на 11 лютого 2025 року на 09-00 годин. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.02.2025 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 28 березня 2025 року на 10:00 год. 28.03.2025 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі, де він зазначає, що заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 21.02.2025 року у цивільній справі №331/4431/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району визначено місце проживання дитини [PERSON] з Позивачем, рішення набрало законної сили. Вказує, що в провадженні Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з 04.11.2024 року перебуває виконавче провадження [NUMBER], щодо стягнення з Відповідача аліментів у примусовому порядку. Додатково повідомляє про те, що всі обов`язки по утримання та вихованню дитини Позивачу допомагає виконувати її офіційний чоловік [PERSON] , якого дитина сприймає як батька. Позивач та її представник на судове засідання не з`явились. Представник позивача направив заяву про розгляд справи без участі Позивача та її представника, позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, жодних заяв та клопотань не подавав. Про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Відповідно до ч.1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України за відсутності відповідачів. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі. Від вказаного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , яке видане 21.11.2018 року Бердянським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Із свідоцтва про народження вбачається, що спільна донька сторін, згідно актового запису №91 від 21.11.2018 року зареєстрована за прізвищем « [PERSON] ». На момент звернення з позовом до суду шлюб між сторонами розірвано заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 09.05.2024 року у справі № 334/1641/24. Мати та дитина проживають разом в США, що підтверджується заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 21.02.2025 року, що ухвалене у цивільній справі №331/4431/24. Вказане судове рішення набрало законної сили 24.03.2025 року. 12.06.2024 року Хортицьким районний судом міста Запоріжжя було видано судовий наказ у справі № 337/3279/24 за заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину, який не виконується, у зв`язку з чим в провадженні Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження [NUMBER] від 04.11.2024 року. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Кожна дитина відповідно до статті 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року має право на збереження індивідуальності. Одним із основних засобів ідентифікації дитини є її ім`я, яке надається дитині при народженні і складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Відповідно до статті 145 Сімейного кодексу України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Частинами третьою, п`ятою статті 148 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Тлумачення частини 5 статті 148 Сімейного кодексу України, здійснене Верховним Судом у постанові від 15 серпня 2018 року у справі №759/3363/16, дозволяє зробити висновок, що при вирішенні спору між батьками щодо зміни прізвища дитини приймаються до уваги різні обставини, які мають свідчити про те, що зміна прізвища дитини відповідає її інтересам. До них відноситься: виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини; інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища дитини її інтересам. Тобто інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору щодо зміни прізвища дитини. При вирішенні справи про зміну прізвища дитини необхідно також враховувати стосунки, які існують між дитиною та її батьками, в тому числі й з тим із батьків, хто проживає окремо. Якщо той із батьків, хто має спільне з дитиною прізвище і проживає окремо від дитини, зберігає з нею близькі стосунки і продовжує брати участь у її вихованні, то не є доцільним сприяти відчуженню між батьком і дитиною, зокрема, шляхом зміни прізвища. Постанова Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі №759/5739/18 та постанова Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 599/596/17 містять висновки про те, що позивач має довести належними і допустимими доказами факт свідомого та умисного непіклування відповідача про фізичний, духовний розвиток їх дитини, а також те, що зміна прізвища дитини на прізвище матері буде відповідати найкращим інтересам дитини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що мати самостійно, без участі та допомоги Відповідача здійснює свої обов`язки по утриманню та вихованню дитини. Позивач з донькою проживають в США за адресою: Конкорд-Стріт, 460, Голлістон, Массачусетс. Донька [PERSON] забезпечена належним рівнем як шкільного так і позашкільного навчання та розвитку, навчається в Початковій школі ім. Сема Плацентіно та регулярні відвідує додаткові гуртки: Інституту тхеквондо ім. Дже Х. Кіма та арт-студії [PERSON] . Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується забезпечення донці достатнього рівня медичного обслуговування та наявність у [PERSON] номеру страхування. Слід також відмітити, що стороною відповідача не спростовані твердження та докази позивача про те, що батько жодним чином не бере участі у вихованні, розвитку дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє батьківське піклування та турботу. Матеріалами справи підтверджується свідоме самоусунення Відповідача, від виконання батьківських, порушення ним балансу своїх батьківських прав та обов`язків щодо дитини, адже він не лише не користується своїми правами щодо безпосередньої участі в житті дитини, але й не виконує свої обов`язки щодо утримання дитини. Під час ухвалення рішення суд у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивач в США проживає з чоловіком [PERSON] , з яким офіційно зареєструвала шлюб, змінила своє дошлюбне прізвище з « [PERSON] » на прізвище чоловіка « [INFO] ». Вказане підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб від 15 травня 2024 року. Офіційного чоловіка [PERSON] донька [PERSON] сприймає як батька, називає його татом, вважає його членом сім`ї, проводить спільно з мамою і татом Денисом багато часу вдома, на прогулянках та подорожує. Позивачем, на підтвердження зазначеного, додано да матеріалів справи висновок психологічного обстеження від 12.10.2024 року. Психолог зазначає, що аналіз психологічних особливостей дитячо-батьківських взаємовідносин дитини свідчить про те, що батьки, з якими проживає дитина є для неї найбільш значущими та емоційно близькими дорослими. Поряд з ними дитина відчуває себе захищеною та має відчуття безпеки, що є дуже важливим фактором. Додатково зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи фото та відеоматеріалами. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд в постанові від 02 червня 2021 року в справі № 759/2921/18 виклав правовий висновок, згідно з яким інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору щодо зміни прізвища дітей. При вирішенні справи про зміну прізвища дитини необхідно також враховувати стосунки, які існують між дитиною та її батьками, в тому числі й з тим із батьків, хто проживає окремо. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.01.2023 року у справі №504/4181/17 та постанові Верховного Суду від 15 березня 2024 року у справі №334/5187/22. У відповідності до вимоги пунктів 1.1. та 2.16.7. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України №55/18793 від 14.01.2011р., внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у випадках, передбачених чинним законодавством. На підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Згідно з пп. 2.13.1. п. 2.13. Правил, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved