Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, в обґрунтування якого зазначив, що в період з 2013 року по 2015 рік проживав однією сім`єю з [PERSON] . [INFO] у них народився син [PERSON] . З 2016 року дитина проживає з ним та знаходиться на його повному матеріальному забезпеченні. Мати дитини зловживає алкогольними напоями, не займається вихованням сина, не дає йому матеріальної допомоги, протягом останніх 9 років практично не цікавилась життям, навчанням, розвитком сина у дошкільному навчальному закладі, школі, не відвідувала із ним лікарів, ніколи не цікавилась його станом здоров`я. Наразі він перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка допомагає йому у вихованні сина. Від шлюбу мають спільну дитину. [PERSON] до дружини ставиться як до матері, любить свою сестру. Вказав, що ніколи не чинив відповідачці перешкод бачитись із сином, приймати участь у його вихованні. 23.12.2024 року відповідачка надала нотаріально засвідчену заяву про згоду на позбавлення її батьківських прав по відношенню до [PERSON] . Оскільки відповідачка свідомо нехтує своїми обов`язками щодо виховання сина, він змушений звертатися до суду з даним позовом. Позбавлення відповідачки батьківських прав надасть можливість у майбутньому його дружині усиновити [PERSON] , а дитині - мати повноцінну сім`ю. Крім того, позбавлення відповідачки батьківських прав надає йому можливість як єдиному законному представнику самостійно приймати рішення щодо дитини, де необхідна згода обох батьків. На підставі викладеного просить позбавити [PERSON] батьківських прав у відношенні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. 08 січня 2025 року ухвалою суду провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. 18 березня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник адвокат Ільченко І.В. в судове засідання не з`явилися, представником надано заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як орган опіки та піклуванняв судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника. Позов підтримує та просить задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 26.04.2022 року (а.с.11). Дитина зареєстрована та проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] (а.с.12, 22). [PERSON] з 04.02.2022 року перебуває у зареєстровану шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 04.02.2022 року (а.с.13). [PERSON] та [PERSON] мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.07.2022 року (а.с.14). [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири, посвідченого Ніколенко Н.С., приватним нотаріусом Лозівського нотаріального округу Харківської області 13.12.2024 року, зареєстрованого в реєстрі за №3047 та Витягом з Державного реєстру речових прав №407997289 від 13.12.2024 року (а.с.32-33,34). Згідно копії Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», [PERSON] станом на 18.11.2024 року, є особою, стосовно якої відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості, відсутні (а.с.15). [PERSON] на обліку у лікаря - психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, що підтверджується копіями медичних довідок (а.с.16). Згідно побутової характеристики з місця проживання [PERSON] наданої головою правління ОСББ «4-24 квартал», скарги від мешканців будинку [ADDRESS] за порушенням [PERSON] правил проживання в будинку не надходили (а.с.23). Із акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що за даною адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: батько - [PERSON] , дружина батька - [PERSON] , діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В родині добрі стосунки. Для дітей створені належні умови для проживання та виховання, потреби дітей забезпечені в повному обсязі. Мати [PERSON] з сином [PERSON] не спілкується, матеріально не утримує (а.с.31). Із характеристик КЗ «Лозівський ліцей №4» Лозівської міської ради Харківської області на [PERSON] , вбачається, що [PERSON] навчається в ліцеї з 2020 року. Питаннями навчання та виховання дитини займається його батько [PERSON] та його дружина [PERSON] . Вони піклуються станом здоров`я [PERSON] , розвитком здібностей, організацією дозвілля дитини. Мати, [PERSON] з класним керівником зв`язку не підтримувала (а.с.18,19). Згідно довідки наданої тренером [PERSON] , [PERSON] з 01.09.2020 року по 05.05.2024 року відвідував гурток Таїландського боксу. На заняття приводив, забирав та фінансував батько [PERSON] (а.с.17). Згідно довідки заступника директора ДЮСШ «Юність», [PERSON] , [INFO] зарахований та займається футболом у Лозівській дитячо-юнацькій спортивній школі «Юність» Лозівської міської ради Харківської області з 01.10.2024 року і по теперішній час. Зі слів тренера-викладача з футболу на тренування [PERSON] водить батько, мати тренувальним процесом та досягненнями сина не цікавилася жодного разу (а.с.21). Із інформації наданої на адвокатський запит щодо виховання КЗ «Лозівський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №6» [PERSON] , вбачається, що [PERSON] був вихованцем даного закладу і відвідував дитсадок в період з 19.09.2016 року по березень 2020 року. За період перебування дитини в ЗДО хлопчика приводили і забирали тато [PERSON] та бабуся мами - пані [PERSON] . Батько приймав активну участь у вихованні і розвитку сина, життєдіяльності закладу, цікавився успіхами дитини, потребами, забезпечував всім необхідним і співпрацював з вихователем. Мати, [PERSON] , за весь час перебування дитини в ЗДО, в дитячому садку з`являлась декілька разів. [PERSON] потребував і бажав зустрічей з матір`ю, але з боку матері він не отримував достатньої материнської ласки, піклування і навіть зустрічей (а.с.24). При проведенні психодіагностичного обстеження [PERSON] 03.12.2024 року, зроблено висновок про наявність об`єктів любові та прив`язаності [PERSON] з числа близьких людей: добрі емоційні стосунки із татом, мамою [PERSON] (дружиною тата), бабусею, молодшою сестрою. Емоційне ставлення до біологічної матері несформоване, головним аргументом є відсутність уявлення про неї як про людину. Тиску з боку батька на дитину щодо формування негативної думку про біологічну маму не виявлено. Враховуючи, що хлопчик майже нічого не знає про свою біологічну маму, до цього часу майже не спілкувався, встановити чи має дитина бажання спілкуватися з біологічною мамою однозначно неможливо (а.с.26-29). Згідно протоколу Індивідуальної психологічної діагностики [PERSON] , [INFO] , проведеної 03.12.2024, у [PERSON] добрі емоційні стосунки із татом, мамою [PERSON] (дружиною тата), бабусею, молодшою сестрою. Емоційне ставлення до біологічної матері несформоване, головним аргументом є відсутність уявлення про неї як про людину. Тиску з боку батька на дитину щодо формування негативної думки про біологічну маму не виявлено. Рекомендовано батьку відновити факт існування матері в житті [PERSON] та спілкування з нею. Будувати всі батьківсько-дитячі стосунки з урахуванням вікових особливостей та потреб дитини, підтримці та любові. Матері - відновити взаємовідносини та спілкування із сином, що сприятиме позитивному ставленню дитини до матері (а.с.26-29). Згідно нотаріально засвідченої заяви [PERSON] від 23.12.2024 року, остання не заперечує про позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з тим, що не приймає участі у вихованні дитини, та зняття з неї батьківських прав та обов`язків по відношенню до малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.30). З висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 25.02.2025 року №259, вбачається, що згідно з інформацією, наданою 04.02.2025 Лозівським районним відділом поліції ГУНП у Харківській області, громадянка [PERSON] , [INFO] , притягалась до адміністративної відповідальності ст. 178 КУпАП від 11.02.2024, за ст. 183 КУпАП від 25.01.2024 року. Діючи в інтересах дитини виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, як орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.59-62). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст.150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.1,4 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини , суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Судом встановлено, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча повинна це робити. На підставі викладеного, зважаючи на те, що в вищезазначених нормах Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також враховуючи те, що ч.1 ст. 20 цієї ж Конвенції, передбачено, що дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою, для фізичного, духовного, інтелектуального розвитку дитини, в її ж інтересах, враховуючи висновок органу опіки та піклування, дослідженні докази в судовому засіданні, суд приходить до висновку, за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини, що на думку суду, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме її належному вихованню і розвитку. Суд звертає увагу відповідача на те, що згідно п.1 ч.1 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо його виховання. Крім того, відповідно до ч.1 ст.169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст.169 Сімейного кодексу України). Щодо вимог про стягнення аліментів, заявлених разом із позовною заявою про позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка, заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що дитина мешкає разом з батьком та знаходяться на його утриманні. Відповідач будучи зобов`язаною утримувати свою дитину, від виконання свого обов`язку ухиляється, належної матеріальної допомоги на її утримання не надає. Враховуючи, що відповідачем доказів неможливості утримувати дитину через стан здоров`я, наявності інших осіб на утриманні або інших обставин, які мають істотне значення для вирішення справи, не надано, а також враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дитини, визнання позову відповідачкою, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, та стягує з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26.12.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів не є надмірним та є об`єктивним з огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та принципу рівності батьків в утриманні дитини, відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим доказам та вимогам СК України, та має забезпечити право малолітнього [PERSON] на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Разом з цим, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Вирішуючи питання судових витрат, суд зазначає наступне. Оскільки на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору у всіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, тому відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України судові витрати в цій частині, які складаються з несплаченого позивачем судового збору у розмірі 1211,20 грн. слід стягнути з відповідачки на користь держави.

Outcome: approved