Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, яке складається з житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , який вважався господарським двором, членом якого була її бабуся [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] , після смерті якої відкрилася спадщина на вищевказане майно. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] , яка залишила заповіт на її користь. Після її смерті відкрилась спадщина, на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , який належить до колгоспного двору, головою якого був [PERSON] (дідусь позивача), який помер [INFO] , право власності зареєстровано па підставі свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом Старунської сільської ради 20 травня 1991 року, згідно рішення Богородчанеької районної ради № 178 від 08 серпня 1990 року. Згідно відомостей Богородчанської селищної ради від 07.02.2025 року №15/02-34/402, членами колгоспного двору були [PERSON] [INFO] (бабуся позивача), яка померла [INFO] та [PERSON] , [INFO] (мати позивача), яка померла [INFO] . Вказує, що вона прийняла спадщину, оскільки проживала спільно зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, та є її єдиним спадкоємцем. 04 жовтня 2022 року приватний нотаріус Івано-Франківського районного нотаріального округу Любінець О.П. видав позивачу свідоцтво про право на спадщину за завітом на майно померлої [PERSON] , а саме на земельну ділянку сільгоспризначення площею 0,5000. Разом з тим, приватний нотаріус Івано-Франківського районного нотаріального округу Любінець О.П. відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, господарські будівлі та споруди у зв`язку із тим, що вказане нерухоме майно згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок належало колгоспному двору, головою якого був [PERSON] , який помер [INFO] , частка членів двору в даному майні не визначена. Тому позивач просить визнати за нею в порядку спадкування право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Позивач та представник позивача в ході розгляду справи позов підтримали та просили його задовольнити, з підстав зазначених у позові, подавши відповідну заяву. Відповідач в ході розгляду справи визнав повністю, не заперечував проти його задоволення, про що подав відповідну заяву. Третя особа [PERSON] надав заяву про підтримання позовних вимог своєї сестри та про розгляд справи без його участі. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом Старунської сільської ради 20 травня 1991 року, згідно рішення Богородчанеької районної ради № 178 від 08 серпня 1990 року належав на правій власності колгоспному двору, головою якого був [PERSON] (дідусь позивача), який помер [INFO] . Згідно із довідкою виданою Богородчанською селищною радою Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 09 січня 2025 року № 11/11.07-31 та згідно відомостей Богородчанської селищної ради від 07.02.2025 року №15/02-34/402, членом вказаного колгоспного двору були [PERSON] [INFO] (дідусь позивача), який помер [INFO] , [PERSON] [INFO] (бабуся позивача), яка померла [INFO] та [PERSON] , [INFO] (мати позивача), яка померла [INFO] . Отже, [PERSON] [INFO] , як єдиний член колгоспного двору, який залишився живий, прийняла частки колгоспного двору після смерті чоловіка [PERSON] та доньки [PERSON] , але не оформила своїх спадкових прав, оскільки померла [INFO] . Крім того, [PERSON] залишила заповіт, посвідчений 21 жовтня 2019 року секретарем Старуньської сільської ради Івано-Франківського р-ну Хімчак О.І.. за реєстровим номером №29, відповідно до якого все своє майно заповіла онуці позивачці [PERSON] . З метою оформлення права на спадщину за заповітом позивач звернулася із відповідною заявою до приватний нотаріус Івано-Франківського районного нотаріального округу Любінець О.П.. Однак, приватний нотаріус Івано-Франківського районного нотаріального округу Любінець О.П. відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок, господарські будівлі та споруди у зв`язку із тим, що вказане нерухоме майно згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок належало колгоспному двору, головою якого був [PERSON] , частка членів двору в даному майні не визначена. Згідно довідки Івано-Франківського БТІ №81 від 25.05.2022р. житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , як голові колгоспного двору, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 20 травня 1991 року виконкомом Старунської сільської ради на підставі рішення Богородчанської районної ради № 178 від 08 серпня 1990 року. Згідно з даними спадкової справи № 117/2021, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадщину прийняла позивач [PERSON] , звернувшись 26 жовтня 2021 року з відповідною заявою. Згідно з положеннями п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц. Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що матеріалами справи було підтверджено належність житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] до майна колгоспного двору. Членами вказаного колгоспного двору станом на 1990 рік були: [PERSON] , який помер [INFO] - голова колгоспного двору та [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] члени колгоспного двору. Після смерті голови та членів вказаного колгоспного двору, позивачка, як єдиний спадкоємець постійно проживала у вказаному житловому будинку, отже вона прийняла спадщину. Про прийняття ним спадщини свідчать і її звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі та отримання свідоцтво на право власності на земельну ділянку. Таким чином, враховуючи частку, яка належала [PERSON] як члену колгоспного двору і частку в майні, які остання успадкувала після смерті чоловіка, який був головою колгоспного двору, позивач набув право власності на все майно колгоспного двору за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даній справі суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання в порядку спадкування за позивачем як за єдиним спадкоємцем права власності на вказане нерухоме майно колишнього колгоспного двору. На підставі наведеного,

Outcome: approved