Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувсь до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 17.10.2009 перебував у шлюбі із відповідачкою. У шлюбі у них народився син [PERSON] . В грудні 2019 [PERSON] залишила сім`ю та живе окремо від них. Син проживає із ним. Мати життям сина не цікавиться та повністю усунулась від участі у його догляді. 30.08.2023 на підставі рішення суду шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. Враховуючи зазначені обставини просить позбавити відповідачку батьківських прав. Ухвалою суду від 11.11.2024 у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 30 січня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали з підстав, зазначених у позові. Додатково позивач зазначив, що йому невідомі причини чому дружина залишила сім`ю та перестала цікавитись життям та вихованням сина. Попередньо значних конфліктів чи непорозумінь у них не виникало. В грудні 2019 року він повернувся додому, а дружина залишила його речі на вулиці, змінила замок у квартиру, де вони спільно проживали сім`єю та, нічого не пояснивши, зникла. На його дзвінки не відповідала. Припинила вона також спілкування із сином, з того часу не цікавиться його життям, розвитком та вихованням не займається. Син з грудня 2019 року живе із ним та лише він самостійно його забезпечує матеріально, дбає про його здоров`я та розвиток. Повідомив, що його колишня дружина виїхала з України. Підтримує позовні вимоги та просив суд їх задовольнити із зазначених підстав. [PERSON] , будучи належним чином повідомленою судом про дату, час та місце судового засідання у справі за зареєстрованим місцем її проживання, у судове засідання не з`явилась. Відзиву, клопотань про розгляд справи за її відсутності чи відкладення розгляду справи не подала. Представник Органу опіки та піклування Городоцької міської ради Єгорова А.І. вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити, оскільки [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки відносно свого сина. Звернула увагу суду, що рішенням виконавчого комітету Городоцької міської ради від 19.03.2025 №51/2025 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки. При підготовці висновку комісією встановлено, що [PERSON] більше трьох років проживає разом із батьком, а мама не приймає участі в його вихованні. Одночасно повідомила, що [PERSON] не була присутня на засіданні комісії, на телефонні дзвінки вона не відповідала. Виклад встановлених судом обставин, зміст спірних правовідносин та докази на їх підтвердження Між сторонами виникли правовідносини щодо виконання обов`язків по вихованню неповнолітньої дитини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі СК України). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городоцького районного управління юстиції Хмельницької області від 20.07.2011 (а.с.8). Рішенням Городоцького районного суду від 30.08.2023 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] . 17.10.2009 Городоцьким відділом реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис №121, розірвано. Рішення набрало законної сили (а.с.7). Відповідно до довідки директора С. Станиці та класного керівника О. Коваленко Городоцького ліцею №1 №01-48/262, що видана [PERSON] , батьку [PERSON] , який навчається у Городоцькому ліцеї №1 Городоцької міської ради Хмельницької області з 01.09.2021 року про те, що його мати [PERSON] не бере участі у вихованні сина, не спілкується з класним керівником, не цікавиться шкільним життям сина, не з`являється на батьківські збори у ліцей. Вихованням [PERSON] займається батько [PERSON] (а.с.9). Згідно довідки-характеристики від 08.11.2024 №02.04.23/4389, що видана виконавчим комітетом Городоцької міської ради, скарг, заяв та компрометуючих матеріалів, повідомлень про порушення громадського порядку за період з 01.01.2022 по теперішній час на гр. [PERSON] до міської ради не надходило (а.с.12). З довідки №43-9801 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, що видана Городоцькою міською радою 07.10.2024 гр. [PERSON] , разом із заявником проживає його син [PERSON] , 2011 року народження за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Органом опіки та піклування Городоцької міської ради надано висновок, затверджений рішенням Виконавчого комітету Городоцької міської ради від 19.03.2025, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] . В обґрунтуванні зазначено, що комісія з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Городоцької міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Одночасно у висновку зазначено, що [PERSON] на засідання комісії не з`явилась, на телефонні дзвінки не відповідала. Неповнолітній [PERSON] суду повідомив, що з мамою не спілкується із грудня 2019 року та бажає, щоб її позбавили батьківських прав, оскільки вона не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до нього, а саме вона з ним не спілкується, не відвідує школу, не дбає про його здоров`я та не вітає із Днем народження. Чому мама залишила їх із батьком та зникла невідомо куди йому не зрозуміло, тому що з мамою були добрі стосунки. Спроби поспілкуватися із нею по телефону він не вчиняв і мама йому не телефонувала за цей час. Не може зрозуміти чому мама виставила їх з татом речі за двері та зникла. Зазначив, що не хоче відновлювати спілкування із мамою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав наступні пояснення, що він є другом позивача. Із ним та відповідачкою, коли вони разом проживали, він спілкувався досить часто, спільно проводили час. Йому відомо, що з грудня 2019 року [PERSON] із [PERSON] припинили спільне проживання із невідомих йому причин та згодом розлучились. З того часу їх спільний син [PERSON] проживає з батьком та з мамою не спілкується. Де на даний час проживає відповідачка йому невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона з 2010 року дружила із сім`єю [PERSON] . Їй відомо, що з грудня 2019 року із невідомих причин відповідачка припинила спільне проживання із позивачем та з того часу не займається вихованням сина. Зі слів знайомих їй відомо, що [PERSON] виїхала за кордон. Про сімейні непорозуміння між позивачем та відповідачкою їй невідомо. Де на даний час проживає відповідачка їй невідомо. Свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що є друзями [PERSON] .. Їм відомо, що [PERSON] та [PERSON] не проживають разом понад 5 років. Під час їх спільного подружнього життя відносини із сином у відповідачки були типово звичайні. Де на даний час проживає відповідачка їм невідомо. Чому саме [PERSON] та [PERSON] припинили спільне проживання та розлучились відповісти не змогли. На даний час сина виховує позивач. Свідок [PERSON] зазначив, що є батьком позивача та йому відомо, що син із дружиною не проживають разом із грудня 2019 року. Йому невідомо що стало причиною їх розлучення, адже про будь-які непорозуміння між ними він не знав. З того часу онук проживає разом із батьком. Він не телефонував до відповідачки, щоб з`ясувати її місце знаходження та причини припинення спілкування із сином. Де на даний час знаходиться [PERSON] та який її стан здоров`я йому невідомо. Вчиняв спроби, щоб поспілкуватись із її батьком та він відмовився спілкуватися на цю тему. Онук йому казав, що мама не телефонує. Застосовані норми права Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі Конвенція про права дитини), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). В силу статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 2, 3, 5 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі N 522/10703/18 (провадження N 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі N 760/468/18 (провадження N 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі N 638/16622/17 (провадження N 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі N 522/21914/14 (провадження N 61-8179св19). Із положень статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» слідує, що суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Мамчур проти України» («Mamchur v. Ukraine», заява №10383/09, рішення від 16 липня 2015 року, пункт 100) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Мотиви та висновки суду Заслухавши вступне слово позивача, з`ясувавши думку неповнолітньої дитини, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку у задоволенні позову відмовити з огляду на таке. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . На даний час зареєстроване місце проживання дитини збігається із зареєстрованим місцем проживання його батька. Зі слів позивача [PERSON] виїхала за кордон та не спілкується із ним та сином, не піклується про розвиток сина та його матеріальне забезпечення. Самі лише доводи позивача про те, що відповідачка не піклується про сина, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не можуть бути достатніми підставами для позбавлення її батьківських прав. У матеріалах справи відсутні переконливі докази винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітнього сина, в тому числі по його утриманню, тобто, відсутні докази того, що відповідачка свідомо, систематично не виконує свої батьківські обов`язки. Одночасно, матеріали справи не містять відомостей про виїзд за кордон відповідачки. Окрім цього, позивач не обґрунтував в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення [PERSON] відносно її неповнолітнього сина [PERSON] батьківських прав та не надав беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідачки щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері. Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вважає, що у цій справі державні органи взагалі не розглядали інші менш радикальні заходи, передбачені законодавством (соціальний супровід, попередження про недопущення неналежного ставлення до виконання батьківських обов`язків, тощо), а розглянувши заяву [PERSON] щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] без участі відповідачки, ухвалили рішення про доцільність позбавлення її батьківських прав відносно сина. А тому, суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Городоцької міської ради Хмельницької області щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки, оскільки вказаний висновок є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам неповнолітньої дитини на можливість збереження сімейних зв`язків з матір`ю, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування [PERSON] своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення її батьківських прав. Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. Згідно з частинами першою та другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, в даному випадку суд не може ухвалити рішення опираючись лише на думку малолітньої дитини, оскільки матеріали справи інших доказів свідомого умисного систематичного нехтування відповідачкою своїми обов`язками по відношенню до сина не містять. За вищевказаних обставин, висловлена в судовому засіданні думка малолітнього [PERSON] про доцільність позбавлення його матері батьківських прав оцінюється судом як така, що не відповідає його інтересам, а висловлена під впливом певних зовнішніх факторів (зокрема висловленої думки його батька щодо даного питання), яким він в силу малолітнього віку неспроможний надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на нього. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Врахувавши конкретні обставини справи, «як найкращі інтереси дитини», суд дійшов висновку про недоцільність застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у виді позбавлення її батьківських прав. На переконання суду, за обставин встановлених судом, позбавлення батьківських прав матері не призведе до безумовного покращення життя неповнолітнього сина. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього сина і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків. Розподіл судових витрат У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду слід залишити за останнім. На підставі ст.ст. 150, 164 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed