Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

11.12.2024 до Київського районного суду м. Харкова через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява [PERSON] до ФОП [PERSON] , в якій позивач просить визнати припиненими трудові відносини з відповідачем, та стягнути з відповідача суму судового збору в розмірі 1211,20 грн. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. 04 жовтня 2018 року між позивачкою та відповідачем було укладено трудовий договір, згідно з яким позивача прийнято на посаду продавця продовольчих товарів. Під час працевлаштування відповідачу позивачем також було надано трудову книжку для внесення відповідних записів про працевлаштування. На займаній посаді позивач працювала з 04 жовтня 2018 року по 10 грудня 2021 року, та 10 грудня 2021 року надала заяву на звільнення. Але лише при оформленні пенсії за віком позивач дізналась, що ФОП [PERSON] не звільнив її згідно процедури, наказ про її звільнення не подавався до органів ДПС. На даний час юридично відносини з роботодавцем дійсні, при цьому фактично роботу припинено. З початком повномасштабного вторгнення РФ роботодавець припинив свою діяльність, та за наявною інформацією у позивача, виїхав за кордон, зв`язок з ним відсутній. Бухгалтер, яка працювала з відповідачем, стверджує про неможливість оформлення наказу про звільнення позивача з посади продавця продовольчих товарів через відсутність у неї КЕП (Кваліфікованого електронного підпису) ФОП [PERSON] і неможливість отримання ФОП [PERSON] КЕП за кордоном. Згідно відповіді Пенсійного Фонду України від 15.11.2024 року, остання звітність, яка подавалась ФОП [PERSON] , була за ІІІ квартал 2021 року, єдиний соціальний внесок даним страхувальником було сплачено по червень 2021 року включно. 13 листопада 2024 року позивачкою було направлено заяву на звільнення на юридичну адресу ФОП [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Лист був повернутий через відсутність ФОП [PERSON] за місцем реєстрації, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки позивачка позбавлена можливості звільнитись у встановленому законодавством ст. 38 КЗпП України, порядку і отримати перерахунок пенсії за віком, чи працевлаштуватися на роботу на законних підставах. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Позивач в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином та своєчасно, на адресу суду в системі «Електронний суд» спрямувала заяву про розгляд справи за її відсутності, та позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі учасників судового розгляду, та за наявними в справі доказами. 11.12.2024 вказана справа надійшла до суду, та розподілена судді Зубу Г.А. 12.12.2024 судом здійснено електронний запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування позивача, відповідь на який надано до суду 12.12.2024. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 12.12.2024 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у трудових правовідносинах: 04.10.2018 позивачка була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду продавця продовольчих товарів на підставі наказу №1-к від 03.10.2018. Відповідно до відповіді ГУ ПФУ України в Харківській області від 15.11.2024, страхувальник ФОП [PERSON] відомості щодо звільнення позивачки станом на 14.11.2024 не подавав, остання звітність, яка подавалась зазначеним страхувальником про позивача була за ІІІ квартал 2021 року. Проте, ЄСВ даним страхувальником було сплачено по червень 2021 року включно. Рішенням про відмову в перерахунку пенсії ГУ ПФУ в Донецькій області від 04.10.2024 №204750010841, позивачці відмовлено в перерахунку пенсії після звільнення, оскільки відсутні документи про звільнення позивачки, а отже внести дані про звільнення з роботи згідно наданої заяви немає можливості. Підставою звернення до суду з вказаним позовом стало те, що, в позивачки відсутня можливість звільнитись з посади у зв`язку з перебуванням відповідача за кордоном, та неможливістю оформлення припинення трудових відносин з відповідачем у встановленому законом порядку, оскільки трудові відносини з останнім були припинені з жовтня 2021 року, що підтверджують надані до суду форми ОК-5 та ОК-7. 02.12.2024 позивачка зверталась з листом до відповідача, проте він отриманий останнім не був. У відповідності до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. За змістом статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру . Стаття 8 Конвенції захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом . Поняття приватне життя в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на приватне життя (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року). Відповідно до статті 1 КЗпП України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно статті 2 цього ж Кодексу право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладений у статті 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним статтею 16 ЦК України. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника визначено однією з підстав припинення трудового договору (пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України). Згідно із статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Звільнення за власним бажанням може бути двох видів: звільнення з поважних причин та звільнення без поважних причин, які відрізняються тим, що в першому випадку працівник не зобов`язаний повідомляти власника про звільнення за два тижні. Проте, він не позбавлений можливості звільнення без поважних причин, та не зобов`язаний вказувати у позові причини, передбачені частиною першою статті 38 КЗпП. Частина третя вказаної статті передбачає звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, проте позивач на такі обставини в обґрунтування позову не посилається. На сьогодні, встановлено, що відповідач починаючи з жовтня 2021 року не виконує свої обов`язки щодо припинення трудових відносин з позивачкою. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач використала всі заходи, що передували її звільненню за власним бажанням. Знаходячись в ситуації заручника , коли згідно Конституції України вона має право звільнитись із займаної посади, однак, законної процедури такого звільнення без участі роботодавця немає, її звернення до суду є правомірним. Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, а також виходячи з того, що звернення позивача до суду з позовом про визнання трудових відносин припиненими за таких обставин є єдиним способом захисту її конституційних прав направлених на відновлення її трудових прав, а тому суд вважає за можливе задовольнити позов в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved