Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

Позивач Товариство\~з обмеженою\~відповідальністю «Фінансова\~компанія «Європейська\~агенція з\~повернення боргів»\~(далі\~ ТОВ\~«ФК «ЄАПБ»)\~звернулося в\~суд із\~позовом до\~відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що 11.01.2021 між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 002/9083428-СК_SB, а 15.05.2024 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № НІ/11/19-Ф, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуває права грошової вимоги до відповідача в сумі 11\~200,75 грн, з яких: 7 000,00 грн загальна заборгованість по тілу кредиту; 4 200,75 грн загальна заборгованість по відсоткам. Вказану заборгованість відповідачем не погашено. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №002/9083428-СК_SB від 11.01.2021 в розмірі 11\~200,75 грн та судові витрати. Представник відповідача подав відзив на позов та вказав, що кредитний договір №002/9083428-СК_SВ від 11.01.2021, заборгованість за яким позивач просить стягнути з відповідача - стороною позивача суду не наданий, а надано лише Заяву - договір укладення Договору про комплексне банківське обслуговування від 11.01.2021, яка не містить будь-яких посилань на кредитний договір №002/9083428-СК_SВ від 11.01.2021. Будь-яких доказів на підтвердження того, що зазначений договір був укладений не міститься в матеріалах справи. \~ \~ \~ \~Поряд з цим, у наданому Позивачем розрахунку заборгованості з кредитним договором №002/9083428-СК_SВ від 11.01.2021 не зазначено періоду, в якому виникла заборгованість, відсутні дані щодо руху коштів на рахунку, сум, що були фактично отримані Відповідачем, а відтак даний розрахунок не підтверджує факту укладення договору та наявності заборгованості. Крім того, Позивачем не доведено факту відступлення АТ «Таскомбанк» своїх прав вимоги за кредитним договором № 002/9083428-CK_SB від 11.01.2021, в якому боржником є [PERSON] . У Витязі з Реєстру прав вимоги до Договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 зазначено, що до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги за кредитним договором №002/9083428-CK_SB від 11.01.2021, укладеним з [PERSON] , загальна сума заборгованості 11200,75 грн., з яких: 7000,00 грн. загальна заборгованість по тілу кредиту; 4200,75 грн. загальна заборгованість по відсоткам. Однак, Витяг з Реєстру прав вимоги до Договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 не є належним, достовірним та достатнім доказом того, що до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» дійсно перейшло право вимоги за кредитним договором №002/9083428-CK__SB від 11.01.2021, за яким боржником є [PERSON] , оскільки матеріали справи не містять належних та достатні доказів того, що між Відповідачем та АТ «Таскомбанк» дійсно був укладена кредитний договір №002/9083428-CK_SB від 11.01.2021. Також, позивач не надав жодного належного і допустимого доказу ні на підтвердження того, що АТ «Таксобанк» здійснило перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача, ні підтвердження того, що ТОВ «ФК «ЄАПБ», як фактор виконало своє грошове зобов`язання перед АТ «Таскомбанк» та здійснило оплату за договором факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 та стало кредитором по відношенню до Відповідача. З доданих представником позивача документів до позовної заяви, зокрема Заяви - договору на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування від 11.01.2021, розрахунку заборгованості за кредитним договором №002/9083428-CK_SB від 11.01.2021, договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 та витягу з Реєстру Прав Вимог до Договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024, не вбачається наявність договірних відносин між відповідачем та первісним кредитором. Представником позивача не доведено, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» стало кредитором по відношенню до відповідача, а також придбання прав вимоги саме до відповідача згідно з Договором факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024. У зв`язку з вище наведеним, представник відповідача просить відмовити ТОВ «ФК «ЄАПБ» у задоволенні позовних вимог. Представник позивача подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що кредитний договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, а тому укладання між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами. Відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості, оскільки вказаний договір є дійсним та ніким не оспореним. Отже, позивачем доведено факт укладання відповідачем кредитного договору в електронній формі та підписання договору з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», тому позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а відповідач намагається уникнути виконання взятих на себе зобов`язань. Крім цього позивачем долучено до матеріалів справи копію Договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024, витяг з реєстру прав вимоги до Договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 та платіжну інструкцію №21312 від 15.05.2024. Таким чином, договір Факторингу між Первісним кредитором та Позивачем укладений у відповідності до вимог чинного законодавства України, яке діяло на момент укладання цього договору та ніяким чином не порушує права та законні інтереси Відповідача. Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що наведена позивачем теза про отримання відповідачем грошових коштів за умовами кредитних договорів стороною захисту не доведена, при цьому сам Відповідач не визнає і одночасно не заперечує факт отримання грошових коштів. Тобто, фактично сторона захисту не заперечує факт, але намагається показати, що Позивач не довів його належним чином. Відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування/отримання кредитних коштів. Відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», а саме того, що відповідні кошти не були зараховані на картковий рахунок Позичальника, вказаний у договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, Відповідач не позбавлений можливості надати відповідну інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких даних. Враховуючи вищенаведене, представник позивача просить позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, в яких вказує, що позивач не наводить жодних фактів, які б підтверджували укладення відповідачем саме кредитного договору №002/9083428-СК_SВ від 11.01.2021. При цьому, Відповідач не заперечує проти підписання ним Заяви - договору на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування від 11.01.2021, однак заперечує укладення кредитного договору №002/9083428-СК_SВ. ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надало жодного доказу на підтвердження укладення з Відповідачем кредитного договору №002/9083428-CK_SB від 11.01.2021, а відтак укладення Відповідачем даного кредитного договору не доведено. Крім того, відповідач заперечує проти прийняття судом поданої Позивачем з письмовими поясненнями платіжної інструкції №21312 від 15.05.2024, оскільки відповідно до ч.8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Будь яких обґрунтувань неможливості подання вищезазначеної платіжної інструкції разом з позовною заявою Позивачем не надано, а зі змісту наданого Позивачем договору встановлено, що п. 3.1 Розділу 3 «Розрахунки сторін» взагалі не містить суми оплати, а відтак долучена Позивачем платіжна інструкція №21312 від 15.05.2024 у будь якому випадку не підтверджує факту оплати за договором факторингу, оскільки не відомо, яка саме сума мала б бути перерахована Фактором Клієнту. Поряд з цим, акт прийому передачі вимог Реєстру Прав Вимоги за договором факторингу № НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 не містить інформації щодо кількості Реєстрів Прав вимоги та загальної суми заборгованості за цими реєстрами, по яких Фактор стає кредитором по відношенню до Позичальників. Отже, позивач не довів належними та допустимими доказами факт набуття права вимоги за зазначеним кредитним договором. Щодо перерахування кредитних коштів та розрахунку заборгованості, то Договори факторингу за своєю суттю є договорами, які засвідчують відступлення права вимоги боргу з боржника у зобов`язанні. У зв`язку з вищенаведеним, представник відповідача просить відмовити ТОВ «ФК «ЄАПБ» у задоволенні позовних вимог. У судове засідання представник позивача не з`явилася, однак просила розгляд даної справи здійснювати за її відсутності та просить ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак представник позивача просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав та мотивів, викладених у відзиві на позов та заперечення на відповідь на відзив. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, через неявку всіх учасників справи. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Суд, встановив, що 11 січня 2021 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 002/9083428-СК_SB. 15.05.2024 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № НІ/11/19-Ф, у відповідності до умов якого АТ «Таскомбанк» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належне йому право грошової вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належне АТ «Таскомбанк» право грошової вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Згідно п. 2.1. Договору факторингу, Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту суму фінансування, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові Права Вимоги за Кредитними Договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення Прав Вимоги. Згідно п. 2.3. Відступлення Права Вимоги і всіх інших прав, належних Клієнту за кредитними договорами та їх перехід від Клієнта до Фактора відбувається в момент підписання Сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Прав Вимог згідно Додатку № 2, але не раніше здійснення оплати Фактором згідно п.3.1 цього Договору, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Позичальників стосовно Боргу та набуває відповідні Права Вимоги. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Прав Вимог підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав Вимоги боргу та є невід`ємною частиною цього Договору. Із Витягу з Реєстру Прав Вимог від 15.05.2024 до Договору факторингу № НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 вбачається, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача на загальну суму боргу 11 200,75 грн, з яких: 7 000,00 грн загальна заборгованість по тілу кредиту; 4 200,75 грн загальна заборгованість по відсоткам. Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2\~статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною 1\~статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 11 200,75 грн, у зв`язку із порушенням зобов`язання за договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 002/9083428-СК_SB від 11.01.2021. Суд не погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів. Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису. Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору. Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором. Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором. Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Позивач зазначає, що 11.01.2021 між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 002/9083428-СК_SB від 11.01.2021, а вказаний кредитний договір був укладений в електронній формі, за умовами якого фінансова компанія зобов`язалася надати на картковий рахунок відповідачу кредитні кошти, а той зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в порядку, визначеному даним договором. Однак, позивачем так і не наданий примірник кредитного договору, який укладений в електронній формі. Щодо факту виконання АТ «Таскомбанк» своїх зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, суд зазначає, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9\~Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Позивачем не подано документ первинного бухгалтерського обліку, який би відповідав статті 9 Закону України\~"Про\~бухгалтерський облік\~та фінансову\~звітність" та підтверджував факт видачі кредиту. Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором № 002/9083428-СК_SB від 11.01.2021, не є документом первинного бухгалтерського обліку господарських операцій, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в\~постанові від 03.07.2019 у справі N 342/180/17 та Верховного Суду України\~в постанові від 11.03.2015 р. N 6-16цс15. При цьому, виписки по рахункам або касовий документ, заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі N 752/9423/15-ц, від 16.09.2020 у справі N 200/5647/18. Позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів того, що відповідачу після укладення кредитного договору було видано кредит, саме в сумах заявлених позовних вимог. Визначення даних сум в кредитному договорі не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредиту відповідачем і виконання кредитодавцем своїх зобов`язань по договору. Розрахунок заборгованості, на які посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є не достатнім для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутності належних та допустимих доказів, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі N 219/1704/17. Згідно вимог\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2\~ст. 78 ЦПК України). Відтак, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факт отримання відповідачем кредитних коштів у АТ «Таскомбанк» і наявності у нього заборгованості, яка виникла внаслідок порушення ним умов кредитного договору та правильність розрахунку розміру заборгованості. Також позивач вказує, що АТ «Таскомбанк» відступила новому кредитору право вимоги до [PERSON] за вказаним кредитним договором, зокрема, 15.05.2024 між первісним кредитором АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № НІ/11/19-Ф, за умовами якого, як зазначає позивач, до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 002/9083428-СК_SB від 11.01.2021. Згідно з пунктом 1 частини першої\~статті 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до\~статті 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За частиною першою\~статті 513 ЦК України\~правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до частини першої\~статті 517 ЦК України\~первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.03.2021 року у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21, п. 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Поряд з цим згідно з абз. 1 ч. 1\~ст. 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1\~ст. 1077 ЦК України). Відповідно до\~ст. 1082 ЦК України\~боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Частини 1, 5\~ст. 81 ЦПК України\~визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1, 3\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до договору факторингу № НІ/11/19-Ф від 15.05.2024, акту прийому-передачі Реєстру Боржників за договором факторингу № НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 та Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № НІ/11/19-Ф від 15.05.2024, укладених між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція\~з повернення боргів», до \~ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція\~з повернення боргів» перейшло право вимоги до [PERSON] за вищевказаним кредитним договором. За правилом ст.\~514\~ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто за наведеним загальним правилом до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у зобов`язанні, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір факторингу є підставою для сингулярного правонаступництва, в силу якого не відбувається припинення попереднього кредитного зобов`язання. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу - на стороні кредитора - у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного з їх учасників. Отже, у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших. При цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі відступлення права вимоги новий кредитор замінює собою особу у всіх правах, що існували на момент здійснення відступлення і не припинилися внаслідок такої заміни кредитора у зобов`язанні. Зміст зобов`язання як правовідношення визначається сукупністю певних прав та обов`язків, відповідно, у разі описаного відступлення права вимоги до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредитору. У спірних правовідносинах обсяг прав визначається обсягом прав, пов`язаних із обов`язком з повернення суми кредиту і виконанням усіх похідних від цього зобов`язань. В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо). При цьому, позивачем долучено до матеріалів справи копію Договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024, витяг з реєстру прав вимоги до Договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024. Водночас, до матеріалів справи позивачем долучено докази про те, що відповідним Фактором (ТОВ «ФК «ЄАПБ») було здійснення перерахування грошових коштів на рахунок Клієнта АТ «Таскомбанк») згідно договору факторингу № НІ/11/19-Ф від 15.05.2024, про що свідчить платіжна інструкція № 21312 від 15.05.2024 про оплату за відступлення права вимоги згідно Договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024. Разом з тим, оскільки позивач не довів суду факт видачі кредитних коштів АТ «Таскомбанк» боржнику [PERSON] , суд вважає, що відсутні підстави вважати, що до позивача перейшло права вимоги за вищевказаним кредитним договором. При цьому, позивач не надав докази того, що після укладення Договору факторингу були виконані вимоги\~ст. 1082 ЦК України\~та відповідач отримав письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні була визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Крім цього, сам по собі факт укладення договору факторингу не створює для відповідача безумовного обов`язку сплатити борг, саме у такому розмірі, який зазначено у договорі. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора відповідач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги, а новий кредитор зобов`язаний надати докази існування боргу, саме у такому розмірі, про стягнення якого заявлено відповідну вимогу. Враховуючи встановлені судом обставини та зроблені висновки, суд не вбачає підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому слід відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі\~статтею 141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed