Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] з наступними вимогами: визнати договір оренди землі, укладений між [PERSON] та [PERSON] 15 січня 2019 року недійсним; витребувати у [PERSON] із її незаконного володіння земельну ділянку площею 2,000 га, яка розташована за адресою: Липнязька сільська рада, Новоукраїнський район, Кіровоградська область, зареєстрована в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯК №453189 від 26.10.2012 року на користь [PERSON] . Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачка вказує, що у 2010, 2011 роках її родичка, двоюрідна сестра [PERSON] , яка мешкає з позивачкою в одному селі, займала відповідальну посаду в районній державній адміністрації та повідомила позивачці про те, що вона, як мешканка села, має право на земельний пай, і [PERSON] має можливість допомогти отримати документи на землю, позивачці лише потрібно подати заяву на отримання землі. Позивачка погодилась на пропозицію [PERSON] , написала заяву про виділення землі і передала заяву [PERSON] . В подальшому позивачка неодноразово запитувала у [PERSON] як рухається справа з отриманням земельної ділянки, на що [PERSON] тривалий час стверджувала, що дуже важко з отриманням землі, а згодом повідомила, що в отриманні землі позивачці відмовлено. Випадково, спілкуючись з односельчанами, позивачці стало відомо, що [PERSON] ще у 2012 році отримала на позивачку земельну ділянку та користується нею. У зв`язку з отриманою інформацією позивачка письмово звернулась із заявою до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області з проханням повідомити чи зареєстровано за нею земельну ділянку, на що отримала листа від 25.03.2024, за змістом якого позивачка являється власником земельної ділянки кадастровий номер 3521782700:02:000:5217, загальною площею 2,000 га, з цільовим призначенням 01.03 Для ведення особистого селянського господарства на території Липнязької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, зареєстровано в книзі записів реєстрації державний актів на право власності на землю за №352178271001497 від 26.10.2012 року, Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯК №453589 від 26.10.2012 року. Також позивачці стало відомо, що з 2012 року [PERSON] користувалась зазначеною земельною ділянкою, а 15 січня 2019 року [PERSON] , від імені позивачки уклала Договір оренди належної їй земельної ділянки строком на 49 років. Позивачка стверджує, що ніколи не укладала Договору оренди належної їй земельної ділянки з [PERSON] , тому звернулась до останньої , спочатку в усній формі, а згодом направивши їй SMS повідомлення, добровільно розірвати Договір оренди землі. Проте, [PERSON] жодним чином не відреагувала на звернення позивачки, що стало підставою звернення з даним позовом до суду. Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 04.06.2024 дану позовну заяву передано за підсудністю для розгляду до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2024 вказану позовну заяву передано на розгляд судді Солоненко Т.В. Добровеличківський районний суд Кіровоградської області, ухвалою від 14.08.2024, за вказаним позовом відкрив провадження у справі № 396/896/24 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 29.08.2024. 26.08.2024 до суду надійшло клопотання представника позивача про призначення у справі судово-технічної експертизи, на розгляд якої просив поставити наступне питання: підпис на договорі оренди від 15.01.2019 від імені [PERSON] виконано за допомогою кулькової ручки або іншого предмету, чи шляхом перенесення підпису [PERSON] з іншого документа на оскаржуваний договір оренди. 26.08.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка повністю\~заперечує позовні\~вимоги та просить відмовити в їх задоволенні. Суть заперечень зводиться до наступного. Договір оренди земельної ділянки був укладений між відповідачкою та позивачкою 15 січня 2019 року за зверненням самої позивачки, оскільки вона постійно проживає у місті Одеса і не може самостійно хазяйнувати на земельній ділянці, що належить їй. Перед укладенням Договору сторони дійшли згоди щодо орендної плати, яку позивачка бажає отримувати, погодили усі інші питання, що стосувалися оренди земельної ділянки. 18 квітня 2024 року Договір оренди землі пройшов державну реєстрацію та є чинним. При цьому письмових пропозицій у визначеному законом та Договором порядку щодо розірвання Договору від позивачки відповідачка не отримувала, а повідомлення, надіслане на месенджер Вайбер, на яке посилається позивачка, не є такою пропозицією в розумінні чинного законодавства. Щодо розміру орендної плати, відповідачка зазначає, що з січня 2019 року постійно сплачувала орендну плату на рахунок орендодавця, підтвердженням чого є грошові перекази, які позивачка приймала. Окрім того, позивачка звернулася до відповідачки після смерті її матері з проханням встановити пам`ятний знак на могилу померлої матері у майбутній рахунок орендної плати, посилаючись на відсутність у неї відповідних коштів, а також у майбутній рахунок орендної плати, позивачка просила здійснювати догляд за могилою її покійної матері, на що відповідачка дала свою згоду, придбала пам`ятний знак, оплатила послуги з його встановлення і по теперішній час доглядає за могилою матері позивачки за власний кошт. В підготовчому судовому засіданні 29.08.2024, суд, з метою надання сторонами оригіналу оскаржуваного Договору оренди, оголосив перерву до 04.10.2024. 09.09.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачка заперечує доводи відповідачки. Стверджує, що про наявність Державного акту на право власності на земельну ділянку від 26.10.2012 вона не знала, зазначений акт не отримувала і ніде не ставила свого підпису про його отримання. Копію зазначеного акту їй було направлено Головним управілінням Держгеокадастру у Кіровоградській області лише 25.03.2024 на її звернення від 19.03.2024. Крім того, з 03.12.2018 по 07.03.2023 позивачка була офіційно працевлаштована у ФОП [PERSON] на посаді касира і згідно довідки 15.01.2019 знаходилась на робочому місці, у зв`язку з чим не могла бути в с. Липняжка де нібито було укладено Договір оренди землі. Щодо грошових переказів [PERSON] на ім`я позивачки, остання вказує, що дійсно отримувала від [PERSON] зазначені кошти, природа цих переказів різна. Оскільки позивачка з відповідачкою є двоюрідними сестрами, і до 2024 року у них були дружні родинні стосунки, частину грошових коштів [PERSON] перераховувала на дні народження доньки позивачки. Інша частина грошових коштів це кошти які перераховувались позивачці із коштів її брата, які після продажу ним землі знаходились на зберіганні у рідної тітки матері [PERSON] для сплати орендної плати брата позивачки. Окрім того позивачка наголошує, що в жодному грошовому переказі, здійсненого [PERSON] , не вказується призначення платежу. Щодо доводів відповідачки про встановлення пам`ятного знаку на могилі матері позивачки в рахунок сплати орендної плати, позивачка зазначає, що оскільки проживає в м. Одесі, дійсно просила [PERSON] зайнятися виготоволенням та встановленням пам`ятника. При цьому, більшу частину коштів на виготоволення та встановлення пам`ятника було передано позивачкою [PERSON] , частину коштів було надано братом позивачки, частину коштів було надано рідною сестрою матері позивачки. Поряд з цим позивачка зауважує, що навіть за умови, що вона дійсно передала [PERSON] землю в оренду, то ніколи б не погодилась передати її на 49 років, оскільки під такий строк оренди, як правило маскувалась фактичний продаж землі. До того ж, розмір орендної плати в сумі 1993 гривень за весь пай не відповідає середній орендній платі по Кіровоградській області, позаяк у 2024 році середній розмір орендної плати одного гектару землі по області складає 12000 гривень. З огляду на невиконання сторонами вимог суду в частині надання оригіналу оскаржуваного позивачем Договору оренди землі та зважаючи на клопотання представника відповідача, суд, ухвалою від 04.10.2024, продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів, відклав підготовче засідання на 01.11.2024. В судовому засіданні 01.11.2024 представник позивача вказав на допущення помилки в імені відповідачки, позаяк вірним ім`ям є Анжела, просив врахувати дану обставину при ухваленні рішення. Ухвалою суду від 01.11.2024 у справі призначено судову технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Від експертної установи, якій доручено проведення експертизи, 06.01.2025 до суду надійшов висновок експерта №СЕ-19/112-24/14470-ДД. Ухвалою суду 10.01.2025 поновлено провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 24.01.2025. 20.01.2025 до суду надійшло клопотання представника позивача від 19.01.2025 про призначення повторної судово-технічної експертизи. В підготовчому судовому засіданні (24.01.2024) представник позивача адвокат Мангул П.М. пояснив, що ознайомившись з висновком експерта №СЕ-19/112-24/14470-ДД, відпала потреба у проведенні повторної судово-технічної експертизи, тому просив не розглядати подане ним клопотання про призначення експертизи. Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію цивільного процесу та призначено справу до розгляду по суті на 21.02.2025, про що 24.01.2025 постановлено відповідну ухвалу. Зазначеною ухвалою суд, серед іншого, залишив без розгляду клопотання представника позивача від 19.01.2025 про призначення повторної судово-технічної експертизи. У визначену судом дату 21.02.2025 судове засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Розгляд справи призначено на 06.03.2025. За наслідками судового засідання 06.03.2025, за клопотанням представника відповідача, розгляд справи відкладено на 21.03.2025, про що судом 06.03.2025 постановлено відповідну ухвалу. На визначену судом дату з`явились представник позивачки, відповідачка та представник відповідачки. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в підстав, зазначених в позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково зазначив, що висновком експерта №СЕ-19/112-24/14470-ДД підтверджується той факт, що позивачка не підписувала оспорюваний Договір оренди землі. Відповідачка в судовому засіданні заперечила проти позову, посилаючись на обставини, наведені у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що ніколи не займала посад у районній адміністрації, як вказує позивачка. Представник відповідачки в судовому засіданні підтримав позицію відповідачки. Також зазначив, що висновок експерта №СЕ-19/112-24/14470-ДД не дає точної відповіді на поставлене судом запитання. Крім того, вимога позивачки про витребування майна з чужого незаконного володіння не є ефективним способом захисту права, позаяк права власності позивачки не оспорюється. В даному випадку належним способом захисту був би негаторний позов шляхом пред`явлення вимоги про усунення перешкод у користуванні належним їй майном. В судовому засіданні 21.03.2024 суд розпочав розгляд справи по суті, заслухав вступне слово учасників справи, провів стадію з`ясування обставин та перевірки їх доказами та стадію судових дебатів. Після завершення стадії судових дебатів суд перейшов до стадії ухвалення рішення, та відповідно до положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення на строк сім днів. Проголошення судового рішення призначив на 14 годину 00 хвилин 28 березня 2025 року. У зв`язку з перебуванням судді в період з 25 березня по 28 березня 2025 на лікуванні, проголошення судового рішення у справі призначено на 16 годину 20 хвилин 31 березня 2025 року, про що повідомлено учасників у спосіб, передбачений процесуальним законом. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що\~ [PERSON] \~на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2,0000 га, кадастровий номер 3221782700:02:000:5217, з цільовим призначенням 01.03 Для ведення особистого селянського господарства на території, яка розрашована за адресою: Липнязької сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області. Державний акт на право власності на землю серія ЯК №453189 від 26.10.2012 зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів за № 352178271001497 від 26.10.2012 (а.с. 4,5). 30 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, який зареєстрований Малиновським районним у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Мінстерства юстиції (м. Одеса), про що вчинено відповідний актовий запис № 146. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Даний факт підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 395558 (а. с. 6). 15 січня 2019 року між орендодавцем [PERSON] з одного боку та орендарем [PERSON] з другого було укладено Договір оренди землі, згідно якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3221782700:02:000:5217, розташовану на території Липнязької сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області (а.с. 9-11). Відповідно до п. 2.1. Договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2 га, розташована на території Липнязької сільської ради Добровеличкіського району Кіровоградської області. Згідно п. 2.2. Договору кадастровий номер земельної ділянки 3221782700:02:000:5217; категорія земель: для ведення особистого селянського господарства; код цільового призначення 01.03. Відповідно до п. 2.4. Договору нормативно грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації складає 49819,63 грн. За змістом п. 3.1. Договору, Договір укладено на строк 49 (сорок дев`ять) років. Право оренди земельної ділянки виникає у орендаря з моменту державної реєстрації відповідно до закону (п. 3.2. Договору). За змістом п. 4.1. Договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі на рахунок орендодавця у готівковій або безготівковій формі, шляхом перерахування орендарем грошових коштів на картковий чи інший рахунок орендодавця, відкритий в установах банку, або на руки в готівковій формі. За згодою орендодавця орендна плата може бути виплачена в натуральній формі, сільськогосподарською продукцією запропонованою орендарем. Ціна на сільськогсподарську продукцію встановлюється орендарем на підставі довідки Кіровоградської торгово-промислової палати або Аграрної біржі. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідним актом. Відповідно до п. 4.2. Договору розмір орендної плати становить 1993,00 грн за 1(один) рік, що становить 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. За змістом п. 4.3. Договору орендна плата вноситься орендарем у такі строки: до 30 грудня кожного року. Згідно п. 6.1. Договору передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення. Передача здійснюється в день підписання Договору, а після закінчення дії Договору повертається згідно акту прийому-передачі за ініціативи власника земельної ділянки. Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами. (п. 13.1. Договору) Земельна ділянка вважається переданою орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди відповідно до закону. (п. 13.3. Договору). Реєстрацію права оренди за Договором оренди землі проведено 18 квітня 2024 року. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивачка стверджує, що Договору оренди землі від 15 січня 2019 року з відповідачкою не укладала та відповідно не передавала останній у користування належну їй земельну ділянку. Відповідно висновку судового експерта №СЕ-19/112-24/14470-ДД від 30.12.2024, підпис, розташований в розділі «15. РЕКВІЗИТИ СТОРІН» колонки «Підписи сторін» графі «Орендодавець» в Договорі оренди землі від 15 січня 2019 року, укладеного між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) на земельну ділянку загальною площею 2 га, кадастровий номер 3221782700:02:000:5217 строком на 49 (сорок дев`ять) років нанесений пишучим вузлом кулькової ручки за допомогою технічних прийомів, а саме вірогідніше за все був скопійований шляхом перемальовування на просвіт з підпису-моделі, розташованого на 2-й сторінці паспорту громадянина України серії та номеру [NUMBER] на ім`я [PERSON] , або з його технічного зображення. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимогст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст.10\~ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцієюта законами України. Суд застосовує при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У частині першій\~статті 626 ЦК України\~визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною другою\~статті 792 ЦК України\~відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Частиною 4\~статті 124 ЗК України, передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Отже, договір оренди землі є договором, за яким в орендодавця виникає обов`язок передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а в орендаря - обов`язок використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства та сплачувати орендну плату в порядку і розмірі, встановлених договором або законом. Частиною першою статті\~4, частиною першою статті\~5 Закону України «Про оренду землі»\~передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Відповідно до\~статті 13 Закону України «Про оренду землі»\~договір оренди землі\~це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша\~статті 16 Закону України «Про оренду землі»). Пунктом 2 частини першої\~статті 208 ЦК України\~визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою\~статті 206 цього Кодексу. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (частина перша\~статті 206 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до абзацу першого частини першої, абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша\~статті 210 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша\~статті 638 ЦК України). Згідно з ч.4 cт.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказано, що: «6.15. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. 6.16. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. 6.17. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. 6.18. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій\~статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. 6.19. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої\~статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил\~статей 229-233 ЦК України\~про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. 6.20. Тобто як у частині першій\~статті 215 ЦК України, так і в\~статтях 229-233 ЦК України\~йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. 6.21. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. 6.22. Законодавець за загальним правилом, викладеним у\~статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків). 6.23. За змістом статей\~76,\~102 ЦПК України\~висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину. 6.24. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством». Крім того, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне: «6.36. За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах\~глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав. 6.37. Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. 6.38. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). 6.39. Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено». У постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 567/1437/19 (провадження № 61-18670св21) суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій у цій справі про відмову у задоволенні позову про визнання договорів оренди землі недійсними, у тому числі, з тих підстав, що орендар користувався спірними земельними ділянками і виконував свої зобов`язання за договором в частині сплати орендної плати. Подібний за змістом висновок викладено також у постанові Верховного Суду від 07.02.2024 року у справі № 629/3016/21 (провадження № 61-7477св23). У постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 та Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6\~статті 3 Цивільного кодексу України)\~це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Із долучених до відзиву на позовну заяву платіжних документів (а.с. 48-53) слідує, що протягом 2019-2024 орендарем [PERSON] здійснювались на користь орендодавця [PERSON] грошові перекази, а саме: відповідно до платіжної інструкції P24A549528809A20275 від 24.01.2019 перераховано 2000,00 грн; відповідно до платіжної інструкції P24A650868889A30153 від 13.08.2019 перераховано 1000,00 грн; відповідно до платіжного доручення P24A674673374A19333 від 01.10.2019 перераховано 3000,00 грн; відповідно до платіжної інструкції P24A747784282A02992 від 29.03.2020 перераховано 500,00 грн; відповідно до платіжної інструкції P24A910526772D44866 від 03.03.2023 перераховано 1005,03 грн; відповідно до платіжної інструкції P24A2405599600D6221 від 02.03.2024 перераховано 502,51 грн. Як стверджує відповідачка, зазначені грошові перекази були перераховані позивачці як орендна плата. Суд зважає, що призначення платежу у вказаних платіжних документах відсутнє, на що наголошує і позивачка у справі. Поряд з цим судом береться до уваги та обставина, що будь яких інших договірних зобов`язань між сторонами в період з 2019 року і по даний час не було. Відтак, перерахування грошових коштів відповідачкою на рахунок позивачки суд розглядає як сплата орендної плати. Доводи позивачки про те, що частину грошових коштів [PERSON] перераховувала на дні народження доньки позивачки, інша частина грошових коштів це кошти які перераховувались позивачці із коштів її брата, які після продажу ним землі знаходились на зберіганні у рідної тітки матері [PERSON] для сплати орендної плати брата позивачки, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, позаяк, доказів які б доводили вказані обставини, позивачкою не надані, відтак не беруться судом до уваги. Поміж з тим, відповідачка вказує, що в рахунок сплати орендної плати, за домовленністю з позивачкою, нею було придбано та встановлено пам`ятний знак на могилу матері позивачка [PERSON] .. Позивачка заперечує дану обставину, вказуючи, що пам`ятник знак на могилу матері придбано за рахунок її грошових коштів та грошових коштів її брата і тітки. При цьому, суд виходить з положень статей\~77,\~78,\~79,\~80\~ЦПК України якими \~встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно дост.81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Проте, позивачкою не надано доказів на підтвердження своїх доводів, тоді як відповідно до ч.6\~ст.81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Натомість, долучена до відзиву на позовну заяву копія накладної від 20.04.2019, свідчить про придбання пам`ятного знаку [PERSON] , вартість якого склала 15000,00 грн. Таким чином, позивачкою доведено лише факт непідписання нею тексту Договору оренди, проте вчинення нею юридично значимих дій щодо отримання орендної плати переконливо доводять визнання нею факту укладення Договору оренди землі від 15 січня 2019 року, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21). Враховуючи викладене, оскільки [PERSON] використовує спірну земельну ділянку кадастровий номер 3221782700:02:000:5217 та сплачує орендну плату за користування нею, а [PERSON] за користування нею протягом тривалого часу отримувала орендну плату, то відсутні підстави вважати, що у позивачки не було волевиявлення на укладення Договору оренди землі від 15 січня 2019 року. З урахуванням наведеного, в його сукупності, правові підстави для задоволення вимоги позивачки про визнання недійсним Договору оренди землі від 15.01.2019 відсутні. Оскільки підстав для визнання договору оренди земельної ділянки судом не встановлено, то позовна вимога про її витребування з незаконного володіння відповідачки, як похідна вимога, задоволенню також не підлягає. Поміж з тим суд зважає на правові висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, за якими правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору в мотивувальній частині судового рішення. Окрім того, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявления вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.11.2019 у справі №487/10132/14-ц). Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не спростовують встановлених судом обставин та є необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. При вирішенні питання розподілу судових витрат на сплату судового збору, витрат за проведення судової експертизи та витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки у задоволенні позовних вимог [PERSON] судом відмовлено, то судові витрати [PERSON] зі сплати судового збору по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. Крім того, за складання судовим експертом Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Носенко Ю.С. висновку експерта № СЕ-19/112-24/14470-ДД від 30.12.2024 за результатами проведення судової технічної експертизи у цивільній справі № 396/896/24 позивачкою [PERSON] було сплачено 7640,64 грн, що підтверджується квитанцією № 62 від 01.12.2024. Оскільки у задоволенні позовних вимог [PERSON] судом відмовлено, то вищевказані витрати позивачки в розмірі 7640,64 грн залишаються за позивачкою. Окрім того, представником відповідачки, в судовому засіданні 21.03.2024, до судових дебатів, подано заяву про розподіл (відшкодування) судових витрат, понесених відповідачкою у зв`язку з розглядом справи, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 21\~000,00 грн витрат на правову допомогу. Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1ст. 133 ЦПК України). Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У частині обґрунтованості понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою, у заявленому розмірі, суд враховує положення ч.4 ст.137 ЦПК України, відповідно до якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що 04.10.2024 між [PERSON] та адвокатом Дмитрух Дмитром Миколайовичем укладено Договір про надання правової допомоги № 33, згідно якого визначено та погоджено вартість правничої допомоги, яка надається. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 вказаного Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1ст. 1 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Відповідно дост. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року). Згідно предмету Договору про надання правової допомоги № 33 від 04.10.2024 адвокат взяв на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовх, передбачених цим договором, а замовник зобов`язався оплатити замовлення, у порядку та строки, обумовлені сторонами. За змістом п. 1.2 даного договору, адвокат, серед іншого, але не виключно, відповідно до узгоджених сторонами доручень: надає замовинку консулттаційні та юридичні послуги захисту інтересів останнього перед фізичними особами, в органах державної влади, орагнах прокуроратури, МВС та СБУ, державної виконавчої служби, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також в загальних, адміністративних та господасрьких судах України усіх інстанцій, зокрема в цивільних, господарських та адміністративних справах; представляє замовника з усіма правами, які надано законом позивачу (цивільному позивачу та відповідачу), відповідачу, потерпілому, третій особі, свідку, заявнику, скаржнику; представляє інтереси замовника в судах з правом подавати заяви, клопотання, пояснення, докази та вчиняти інші дії щодо захисту прав та інтересів замовника, а також користуватися іншими процесуальними правами наданими стороні у справі згідно ст.ст. 43, 49 ЦПК України. Згідно умов п. 3.1. Договору № 33 про надання правової допомоги Сторони погодили, що гонорар (вартість послуг) адвоката за надання прпавової (правничої) допомоги, зазначеної в п. 1.1. та 1.2. Договору в суді 1-ої інстанції складає фіксовану винагороду в розмірі 21000,00 грн. Відповідно до п. 3.2. Договору № 33 про надання правової допомоги замовник сплачує гонорар (вартість послуг) визначений в п. 3.1. Договору на протязі 90 календарних днів, з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №396/896/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння. На виконання умов Договору № 33 про надання правової допомоги адвокатом Дмитрух Д.М. складено опис робіт (наданих послуг) від 04.10.2024 та сторонами складено акт приймання виконаних робіт від 20.03.2024 на суму 21\~000,00 грн. До складу робіт включено наступні роботи (послуги): -прийняття доручення адвокатом, вивчення матеріалів та судової практики у цивільній справі №398/896/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння 5000,00 грн; - надання адвокатом усної консультації під час напрацювання правової позиції у цивільній справі №396/896/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння 2000,00 грн; - складання адвокатом відзиву на позовну заяву з додатками та виготовлення копій для інших учасників усправи у цивільній справі №396/896/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння 4000,00 грн; - представництво інтересів замовника в суді 1 інстанції у цивільній справі №396/896/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння 10\~000,00 грн. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Питання гонорару визначено сторонами у вищевказаному договорі про надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21). Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 аналізувалися положення\~ЦПК України\~суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою. Аналогічний висновок про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено зроблено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складу суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19». Суд зважає, що представником позивача, адвокатом Мангул П.М. не заперечив щодо розміру витрат на правничу допомогу, які сторона відповідача просила стягнути з позивачки. Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостоїстатті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. З урахуванням наведеного, беручи до уваги співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з її конкретних обставин, відсутності заперечень стороною відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, суд вважає, що заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є обгрунтованою. При цьому суд не вбачає підстав для покладення заявлених до стягнення представником відповідачки витрат на правову допомогу на позивачку в повному обсязі, з огляду на наступне. Так, відповідно до акту прийняття виконаних робіт від 20.03.2025 вартість робіт з представництва адвокатом інтересів відповідачки в суді 1 інстанції склала 10\~000,00 грн. При цьому, виходячи з дати укладення Договору про надання правової допомоги (04.10.2024), зважаючи на кількість судових засідань у даній справі після укладення зазначеного Договору (04.10.2024, 01.11.2024, 24.01.2025, 06.03.2025, 21.03.2025) та участь представника відповідачки в судових засіданнях (01.11.2024, 24.01.2025, 21.03.2025), на позивачку покладаються витрати в цій частині в розмірі 6000,00 грн. Окрім того, виходячи з дати укладення Договору про надання правової допомоги (04.10.2024) та дати подання до суду відзиву на позовну заяву (29.08.2024) суд вважає безпідставним включення до акту прийняття виконаних робіт від 20.03.2025 вартості робіт по складанню відзиву на позовну заяву з додатками (п.3 акту 4000,00 грн), а відтак і покладення вартості зазначених робіт на позивачку у справі. Відтак, витрати відповідачки на правову допомогу адвоката в загальному розмірі 8\~000,00 на слід залишити на останньою. На підставі викладеного,

Outcome: approved