Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

Орган опіки та піклування, в особі свого представника, звернувся до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позову представник позивача вказав наступне. [PERSON] є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , але всупереч ст. 150 Сімейного кодексу України не виконує батьківські обов`язки по вихованню та розвитку дитини, не піклується про його здоров`я, не надає йому ні моральної, ні матеріальної допомоги. Відомості про батька дитини записані відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Неповнолітній [PERSON] перебуває на обліку служби з 25.02.2020 р., спочатку, як дитина, яка опинилася в складних життєвих обставинах, через те, що мати, [PERSON] 10.02.2020 року в стані алкогольного сп`яніння побила сина та вигнала з дому. Дитина змушена була ночувати в сусідів, 11.02.2020 року хлопець брудний, голодний цілий день ходив мікрорайоном, боявся повернутися додому. Працівниками ЮП Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області було складено акт на знайдену дитину та вміщено хлопця до КЗ «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради. Згідно заочного рішення Центрального районного суду від 11.03.2021 року справа № 490/1858/20 малолітнього [PERSON] , [INFO] , було відібрано у матері, [PERSON] , [INFO] без позбавлення її батьківських прав. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 14.07.2021 року № 625 малолітньому [PERSON] , [INFO] , було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 08.09.2021 року № 860 малолітнього [PERSON] , [INFO] , було влаштовано до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] на спільне проживання та виховання. У зв`язку з військовою агресією Російської федерації проти України місто Миколаїв перебувало у зоні активних бойових дій та постійних артилерійських і ракетних обстрілів, через що родина дитячого будинку сімейного типу [PERSON] разом з підопічними дітьми евакуювалася за кордон до Німеччини. Протягом 2021-2024 років мати дитини, [PERSON] , не зверталася до служби у справах дітей, а також до суду щодо повернення сина в сім`ю. Фахівцями служби у справах дітей адміністрації Центрального району MMP 27.09.2024 року був здійснений виїзд за адресою реєстрації [PERSON] та її сина, [PERSON] : [ADDRESS] , в ході якого було з`ясовано, що будинок знаходиться в непридатному для проживання стані, розвалений, вікна вибиті, всередині все розбито, потрощено. Зі слів сусідів до такого стану житло довела [PERSON] зі своїм співмешканцем і його друзями: декілька місяців тому вони порозбирали цеглу, черепицю, метал, вивезли на продаж. Де зараз мешкає мати дитини, сусіди не знають. Представник Органу опіки та піклування зазначає, що [PERSON] є матір`ю лише на підставі документів, батьківського піклування до дитини не проявляє, батьківські обов`язки не виконує і не намагається виконувати, з дитиною довгий час не спілкувалась. Отже, сторона позивача стверджує, що таку поведінку [PERSON] можна розцінювати, як ухилення від виконання батьківських обов`язків та байдуже ставлення до долі своєї дитини, в зв`язку з чим просить позов задовольнити та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2024 року дану цивільну справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.10.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.01.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача - Батовська Ю.В. та представник третьої особи - Назарук Г.Л. в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували, просили продовжити дослідження письмових доказів та розгляд справи за їх відсутності. Відповідачка до судового засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, шляхом направлення повісток за останнім відомим місцем її реєстрації, а також відповідно до ч.10 ст. 187 ЦПК України, шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, причини неявки до суду не повідомила, заперечень проти позову не надала. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачкою відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [PERSON] є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , актовий запис № 2774. Згідно витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 14.02.2020 року, відомості про батька дитини - [PERSON] записані відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 11.03.2021 року у справі №490/1858/20 за позовом Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Миколаївської міської ради до [PERSON] про відібрання дитини та стягнення аліментів, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району ухвалено: позов задовольнити; відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , у його матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав; стягувати з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.03.2020 року до досягнення дитиною повноліття, на користь органу та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради; малолітнього [PERSON] , [INFO] , передати органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради для вирішення його подальшої долі. Вищевказаним рішенням суду встановлені наступні обставини. 11.02.2020 року до служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради звернулися мешканці мікрорайону Тернівка та повідомили, що малолітній хлопчик протягом доби ходить вулицями без догляду дорослих у брудному вигляді. Виїздом на місце працівниками служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради та ювенальної превенції Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області виявлено дитину біля будинку [ADDRESS] . Хлопець повідомив свої дані та розповів, що його матір напередодні ввечері розпивала спиртні напої зі своїми знайомими. Після чого, почала вести себе агресивно по відношенню до нього. Тому він пішов з дому та не повертається до дому через страх побиття. Враховуючи ситуацію, що склалася в сім`ї малолітнього [PERSON] , та неадекватний стан його матері, яка не могла виконувати батьківські обов`язки, працівниками ювенальної превенції Центрального ВПГУНП в Миколаївській області складено акт на знайдену дитину. Малолітній [PERSON] , [INFO] , поміщений до комунального закладу "Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей" Миколаївської обласної ради. 11.02.2020 року малолітнім [PERSON] написано заяву, згідно якої його мати зловживала алкоголем, побила його та вигнала з дому, внаслідок чого, він не хоче повертатися додому через страх побиття. Відповідно до довідки-характеристики з Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області [PERSON] характеризується з негативного боку, була помічена у зловживанні алкогольними напоями, підтримує відношення з підозрілими особами, які ведуть антигромадський спосіб життя. Громадянка [PERSON] притягалася до адміністративної відповідальності за ст. 173, 178 та 184 КУпАП Центральним ВП ГУНП в Миколаївській області. Згідно інформації від 11.02.2020 року, наданої директором школи Миколаївської ЗОШ № 16, [PERSON] є учнем Миколаївської ЗОШ №16 та з вересня 2018 року знаходиться під посиленим психолого-педагогічним супроводом, як дитина із родини, що потрапила в складні життєві обставини (матір зловживає алкоголем). Відповідно до висновку від 23.03.2020 року за №1620/02.02.01-22/25/14/20 орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає за доцільне відібрати неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у її матері [PERSON] , [INFO] . Вищенаведені факти свідчать про те, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не здійснює за дитиною належного догляду. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України). У постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18 та від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, на які є посилання в касаційній скарзі, вказано, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18) зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 822/1468/17, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (Svetlana Naumenko v. Ukraine, № 41984/98, §53, ЄСПЛ, від 09 листопада 2004 року). На важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (див., зокрема, пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19); пункт 82 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20). Згдно рішення виконкому Миколаївської від 14.07.2021 міської ради року № 625, малолітньому [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 08.09.2021 року № 860 малолітнього [PERSON] , [INFO] , влаштовано до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] на спільне проживання та виховання. У зв`язку з військовою агресією Російської федерації проти України місто Миколаїв перебувало у зоні активних бойових дій та постійних артилерійських і ракетних обстрілів, через що родина дитячого будинку сімейного типу [PERSON] разом з підопічними дітьми евакуювалася за кордон до Німеччини, що підтверджується листом Миколаївського міського центру соціальних служб №669/08.01-18 від 22.07.2024 р. Згідно характеристики, наданої Миколаївським РУП ГУНП в Миколаївській області від 16.08.2024 №24023/50-24, [PERSON] , [INFO] , характеризується незадовільно. Зі слів сусідів характеризується з негативного боку. З сусідами підтримує посередні відносини. У вживанні наркотичних речовин помічена не була. Схильна до зловживання алкогольними напоями. До кримінальної відповідальності не притягалась. [PERSON] притягалась до адміністративної відповідальності за ст. 180 КУпАП Відповідно до листа Миколаївського ліцею №40 Миколаївської міської ради Миколаївської області від 09.02.2024 року №178, мати дитини, [PERSON] , не підтримувала зв`язок з класним керівником, не цікавилась успіхами та освітнім навчанням [PERSON] , не відвідувала батьківські збори, не намагалась повернути сина до родини. Згідно соціально-психологічного висновку, наданого Миколаївським міським центром соціальних служб від 22.07.2024 №669/08.01-18, [PERSON] як свою сім`ю сприймає себе, батьків вихователів та дітей, які виховуються спільно з ним у дитячому будинку сімейного типу. Стосунки з матір`ю є невизначеними, оскільки хлопець досить тривалий час з нею не бачиться та спілкується, пам`ятає відсутність піклування про нього з її боку, але в той же час відчуває тугу за матір`ю, прагне підтримки рідних людей. Проектує синівські почуття на батьків вихователів. З Акту відвідування від 27.09.2024 р. служби у справах дітей адміністрації Центрального району MMP вбачається, що за адресою реєстрації [PERSON] та її сина, [PERSON] : [ADDRESS] , фахівцями служби з`ясовано, що будинок знаходиться в непридатному для проживання стані, розвалений, вікна вибиті, всередині все розбито, потрощено. Зі слів сусідів до такого стану житло довела [PERSON] зі своїм співмешканцем і його друзями: декілька місяців тому вони порозбирали цеглу, черепицю, метал, вивезли на продаж. Де зараз мешкає мати дитини, сусіди не знають. 16.10.2024 року за № 18620/02.02.01-22/06/14/24 Органом опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради складено Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з її ухиленням від виховання та утримання дитини. Згідно зі статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Суд виходить з того, що судом на перше місце ставляться "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійногожиття. За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, відповідачка протягом тривалого часу не приділяла належної уваги розвитку свого сина, що стало причиною відібрання останнього, ухилялась від виконання своїх обов`язків по його вихованню: не піклувалась про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувалась з сином в необхідному для нього обсязі. Та обставина, що на час розгляду справи, матеріальним забезпеченням сина, його вихованням і розвитком мати не займається, свідчить про те, що мати дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо, умисно нехтує батьківськими обов`язками. Беручи до уваги те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, достовірно встановивши факт свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, виховання, утримання дитини, відсутність інтересу, любові до сина, будь-яких дій, які б свідчили про намір змінити обставини свого життя та вчинити дії, спрямовані на виховання дитини та належне виконання батьківських обов`язків, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав щодо її неповнолітнього сина. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За такого, необхідно стягнути з відповідачки [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved