Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 частину квартири, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що, вона мешкає за місцем реєстрації разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Вищезазначена квартира була надана підприємством за місцем роботи Лозівською дистанцією колії її бабусі [PERSON] в 1969 році на сім`ю, яка складалася з 4 чоловік: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У 1984 році її батько [PERSON] після одруження на її матері почали мешкати разом з бабусею в одній квартирі. [INFO] померла [PERSON] . На час приватизації в квартирі мешкали вона та її батьки [PERSON] . [PERSON] . У 2006 році їхньою сім`єю було приватизовано 3/4 трикімнатної квартири, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 06.06.2006 року. [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , після смерті якого вона подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, а саме на 1/4 частини квартири, яка належала її батькові. 23.03.2015 вона на той час була одружена і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на прізвище [PERSON] . На час подання даної позовної заяви до суду, їй на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири, а її матері [PERSON] 1/4 частина квартири. Таким чином, під час приватизації, з невідомих причин, не була вирішена доля 1/4 частини квартири, право власності на яку вона просить визнати за набувальною давністю. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання, в якому просить розглянути справу за його відсутності, а також відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що позивачу відомо, хто саме та з яких підстав мав право проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] , що вказує на відсутність добросовісного заволодіння позивачем чужим майном. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно, причину неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , була надана бабусі позивачки [PERSON] підприємством за місцем її роботи - Лозівською дистанцією колії у 1969 році зі складом сім`ї 4 особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (батько позивачки). [PERSON] помер у 1971 році, [PERSON] - у 1992 році. Відповідно до картки особового рахунку № [NUMBER] уповноваженим наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] була [PERSON] , [INFO] . В даній квартира вона була зареєстрована з 20.09.1990 по 24.06.1999. Рішенням Лозівського міського суду Харківської області від 23.03.1999 по справі №2-266 було змінено договір найму квартири [ADDRESS] та зобов`язано укласти з [PERSON] договір найму спальної кімнати житловою площею 10,3 кв.м у зазначеній квартирі, виділивши їй цю кімнату. Відповідно до довідки від 16.06.1999 №127 [PERSON] проживала в Зміївському геріатричному будинку-інтернаті для осіб похилого віку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . У 2006 році 3/4 спірної квартири було приватизовано. На час приватизації в квартирі мешкали позивачка та її батьки [PERSON] [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Лозівською міською радою Харківської області 06.06.2006, трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] . Батько позивачки [PERSON] помер у 2014 році. Позивачка змінювала\~прізвище у\~зв`язку з\~укладанням шлюбів\~з [PERSON] \~на [PERSON] у 2008 році, з [PERSON] на [PERSON] у 2021 році. На час подання позовної заяви, позивачці на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири, а її матері [PERSON] - 1/4 частина квартири. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно постанови пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Таким чином набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Зі змісту висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 /, а також у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вбачається, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, правомірність набуття права власності на майно, добросовісності та безтитульності, безперервності володіння ним без правової підстави. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав на те, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Враховуючи, що право власності на 1/2 частку спірної квартири зареєстроване за [PERSON] , а сам по собі факт користування позивачкою даним житлом в цілому, частина якого належить іншій особа, а також утримання квартири в охайному стані та сплата комунальних послуг, не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. Згідно з вимогами п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності. Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, понесені позивачкою судові витрати не покладаються на відповідача.

Outcome: dismissed