Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

25.12.2023 до Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до Харківської міської ради 3-я особа: Перша Харківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту визнання батьківства та визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами у порядку спадкування за законом, в якій позивачка просила встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , є батьком [PERSON] , [INFO] , українки, громадянки України, місце народження с. Жихор, Харківського району Харківської області; визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими спорудами, які розташовані за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви вказано, що мати позивачки - [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Довжик Золочівського району Харківської області, з 1951 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , [INFO] . Разом вони проживали в [ADDRESS] . На той час [PERSON] перебував з 27.11.1947 року в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , проте фактично проживав однією сім`єю з її матір`ю [PERSON] , [INFO] . [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] . У 1951 році [PERSON] на підставі Договору про право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою було дозволено будівництво житлового будинку на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS] . На наданій земельній ділянці [PERSON] спільно з [PERSON] збудували житловий будинок з господарськими будівлями. Від фактичних шлюбних відносин [INFO] у них народилася сестра позивачки - [PERSON] . [INFO] в с. Жихор народилася позивачка, [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] , виданим Жихорською селищною радою 10.08.1962 року, актовий запис №405-167. У графі батько - запис відсутній, в графі мати вказана - [PERSON] . Місце народження: с. Жихор, Харківського району Харківської області. Позивачка вказує, що у відношенні дітей, які народилися до 01 жовтня 1968 року від осіб, що не перебувають між собою у шлюбі, батьківство може бути встановлено за спільною заявою матері дитини і особи, яка визнає себе батьком дитини. В разі смерті особи, на утриманні якого перебувала дитина і яка визнавала себе батьком дитини, факт визнання нею батьківства може бути встановлений в судовому порядку. На підставі спільної заяви батьків або рішення суду про встановлення факту визнання батьківства провадиться відповідна реєстрація в органах запису актів громадянського стану з внесенням запису про батька у свідоцтві про народження дитини. Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту визнання батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. Частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем. У свідоцтві про її народження заповнена тільки графа матір дитини: [PERSON] . У графі батько запису немає через те, що згідно приписам Кодексу Законів про родину, опіку, шлюб і про акти громадянського стану УРСР від 30.05.1926 у графі батько ставився прочерк. Прізвище під час її народження мати вказала [PERSON] , по батькові - [PERSON] . У силу діючих нормативних актів, мати позивачки була позбавлена можливості вирішити питання про встановлення батьківства відносно [PERSON] на час народження позивачки. Батько позивачки - [PERSON] з матір`ю [PERSON] на підставі Договору про право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою збудували будинок, вся сім`я вселилася проживати у цій хаті за адресою: с. Жихор, Харківського району, Харківської області. Житловий будинок був оформлений на ім`я батька позивача. На даний час правовстановлюючим документів на будинок є вищевказаний договір. Реєстрація житлового будинку в міському бюро технічної інвентаризації та у Державному реєстрі прав на нерухоме майно не здійснювалась через те, що на момент побудови будинку реєстрація права власності проводилась у місцевих органах комунального господарства. Батьки позивачки проживали спільно, вели спільне господарства до народження її і сестри, а також після народження, виховали і турбувались відносно неї, сестри і брата, матеріально утримували їх. Батько позивачки, матір разом з ними проживали в житловому будинку по [ADDRESS] , у них був спільний бюджет, вони придбали майно у хату, купували речі позивачці, вони всі спільно харчувалися. Мати позивачки не працювала, була на утриманні батька [PERSON] . Батько спілкувався зі позивачкою, проявляв батьківську турботу. Згідно до законодавства, яке діяло на той час, у 1954 році була заведена будинкова книга на житловий будинок, який був збудований батьками позивачки. На арк. 1 розділу І будинкової книги вказано, що власник будинку - [PERSON] . У розділу ІІІ під №1 і №2 будинкової книги вказані прізвища осіб, які всилились та були прописані у житловому будинку - [PERSON] і [PERSON] - дата реєстрації в будинку - 10.12.1954. Також вказано, що вони прибули з однієї адреси, де вони раніше мешкали: [ADDRESS] , що підтверджує, що вони мешкали разом до народження позивачки. Мати позивачки в житловому будинку була зареєстрована як домогосподарка, а потім - іждівенка службового, через те що батько став службовцем. У розділі ІІ є запис від 13.06.1962, де дільничний міліції проводив перевірку осіб, які мешкали у будинку. Було зазначено, про необхідність включити у будинкову книгу школярів - тобто позивачку і її сестру, що і було зроблено. В п. 7 розділу ІІІ будинкової книги - реєстрації матері [PERSON] були внесені записи про реєстрацію позивачки в будинку, а також сестри, а потім і брата. 17 травня 1972 року після досягнення 16 років позивачці був виданий паспорт і вона була зареєстрована у житловому будинку, де проживали і були зареєстровані батьки: батько - [PERSON] і мати [PERSON] , що підтверджується записом за №11 в будинковій книзі. [INFO] у батьків народився син - [PERSON] . У його свідоцтві про народження в графі батько - запис відсутній. З 1969 року вступив у силу Кодекс про шлюб та сім`ю Україні, у якому ст. 53 передбачала встановлення батьківства за взаємною заявою подружжя або в судовому порядку. Позивачка зазначає, що батьки в 1969 році і в подальшому не звернулися в органи РАЦС із заявою про внесення змін до актового запису про народження позивачки. Мати [PERSON] також не скористалася своїм правом на звернення до суду для встановлення батьківства. У 1972 році мати позивачки пішла від батька та поїхала проживати до іншого чоловіка. Відносини з батьком, а також з дітьми, вона не підтримувала. У 1977 році вона виписалася з будинку, про що є відповідний запис в будинковій книзі. Діти залишилися проживати разом з батьком в житловому будинку по [ADDRESS] . У 1972 році позивачка була неповнолітня, її батько піклувався нею, купував їй речі, вони разом харчувались та проживали у будинку, коли позивачка навчалася у школі, батькові дали путивку і вона була у піонерському таборі. З 1987 року батько сильно хворів, не вставав. Сестра [PERSON] вийшла заміж і поїхала в РФ, позивачка поселилась до батька, доглядала за ним, а також їй помагав її брат [PERSON] . [INFO] помер батько [PERSON] у с. Жихор Харківського району Харківської області. Позивачка з братом [PERSON] та сестрою [PERSON] поховали батька на цвинтарі у с. Безлюдівка. Згідно ст.ст. 525, 526, 549 ЦК України (у редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця,а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місце знаходження майна або його основної частини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Після його смерті позивачка, відповідно до ч.2 ст. 549 ЦК України, у 6-ти місячний строк звернулася із заявою про прийняття спадщини в Першу Харківську міську Державну нотаріальну контору, однак свідоцтво про право на спадщину не отримувала. [INFO] помер її брат [PERSON] , який проживав в [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] ). У вересні 2020 року вона звернулася в Першу Харківську міську Державну нотаріальну контору іззаявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] . 23 вересня 2020 року була надана постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій через відсутність відомостей про батька у свідоцтві позивачки про народження. Других підстав для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус не вказав. Позивачка вказує, що вона єдина спадкоємиця першої черги після смерті батька, других спадкоємців першої, другої черги не має. Позивачка зазначає, що на час її народження в 1955 році діяв Кодекс Законів про родину, опіку, шлюб і актів цивільного стану від 1926 року, який не передбачав встановлення батьківства в судовому порядку. В період з 20.06.1969 діяв Кодекс про шлюб та сім`ю Україні, яким було передбачено встановлення батьківства, проте її батьки і вона не зверталися до суду з позовом про встановлення батьківства. На теперішній час діє Сімейний Кодекс України. У 2021 році позивачка звернулась до суду із заявою про встановлення факту визнання батьківства. Харківська міська Рада, яка була залучена до справи у якості заінтересованої особи заперечувала проти заяви, тобто виник спір, тому суд ухвалою від 11.12.2023 залишив заяву без розгляду і вона змушена звернутися до суду з позовом про встановлення факту визнання батьківства і про признання за нею права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] . Згідно звіту про оцінку майна, якій склав оцінювач [PERSON] , ринкова вартість житлового будинку складає 244 800 грн. У зв`язку з викладеним, позивачка просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05.01.2024 призначено цивільну справу до розгляду в загальному позовному провадженні в підготовче судове засідання. 24.04.2025 на адресу суду надійшов відзив представника відповідача Харківської міської ради Кукуєвої Вікторії, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на таке. Щодо відсутності підстав для встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] , визнавав себе батьком [PERSON] , [INFO] . На підставі Указу Президії Верховної ради СРСР від 15.09.1945 внесено зміни до статті 2 вищезазначеного кодексу, а саме: при реєстрації в органах запису актів громадянського стану народження дитини від матері, яка не перебуває в зареєстрованому шлюбі, дитина записується за прізвищем матері з присвоєнням їй по батькові за вказівкою матері. Отже заповнення графи «Батько» у актовому записі про народження дитини не передбачалося. Такі вимоги діяли до прийняття Основ законодавства СРСР та союзних республік про шлюб та сім`ю 1968 року, зокрема статті 53 КпШС УРСР.З матеріалів справи вбачається, що позивач народилась [INFO] . Отже, на момент виникнення правовідносин між сторонами, діяв Кодекс законів про сім`ю, опіку, шлюб і актів цивільного стану від 31.05.1926 (УССР). У відношенні дітей, які народилися до 01 жовтня 1968 року від осіб, що не перебувають між собою у шлюбі, батьківство може бути встановлено за спільною заявою матері дитини і особи, яка визнає себе батьком дитини. В разі смерті особи, на утриманні якої перебувала дитина і яка визнавала себе батьком дитини, факт визнання нею батьківства може бути встановлений в судовому порядку. На підставі спільної заяви батьків або рішення суду про встановлення факту визнання батьківства провадиться відповідна реєстрація в органах запису актів громадянського стану з внесенням запису про батька у свідоцтво про народження дитини. З урахуванням вищевикладеного, для встановлення факту визнання [PERSON] , [INFO] батьком позивача доказуванню підлягають дві обставини: чи визнавав [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , своєю донькою та чи перебувала [PERSON] , [INFO] , на його утриманні. При цьому, з урахуванням роз`яснень Пленуму Верховного Суду України та висновків Верховного Суду (Постанова ВС від 28.08.2019, справа № 183/3 834/15-ц; Постанова ВС від 28.10.2018, справа № 570/2797/13-ц), вбачається необхідність доведення, що [PERSON] визнавав себе батьком позивача до 01 жовтня 1968 року. З матеріалів справи вбачається, що обставини, на які посилається позивач, а саме: перебування позивача на утриманні [PERSON] , [INFO] та визнання [PERSON] себе батьком позивача, остання не доводить, чим не виконала свій процесуальний обов`язок із доведення відповідних обставин належними та допустимими доказами. Крім того, вбачається що [PERSON] , якого позивач вважає своїм батьком, за життя не реалізував свого права на звернення до компетентних органів із спільною з матір`ю позивача заявою про визнання себе батьком останньої, не вчиняв дій для встановлення (узаконення) родинних зв`язків із позивачем, незважаючи на те, що така законна можливість була у нього, починаючи з 1968 року. Ураховуючи, що визнання права власності на житловий будинок є похідною вимогою від встановлення факту батьківства, а позивачем не надано достатніх та належних доказів, у розумінні ЦПК України, на підтвердження такого факту відсутні правові підстави для задоволення позову і в цій частині. В матеріалах справи відсутні достатні, належні та допустимі докази на підтвердження факту того, що [PERSON] у порядку встановленому законом прийняла спадщину після смерті [PERSON] . А зі змісту документів, що містяться в матеріалах справи, не можливо впевнитесь, що [PERSON] є такою, що дійсно прийняла спадщину в установленому порядку. Окрім цього, враховуючи приписи ЦК УРСР, у зв`язку з тим, що відповідно до наявних відомостей у свідоцтві про народження [PERSON] відсутні відомості, щодо батьківства [PERSON] , [PERSON] не є спадкоємцем у розумінні ст.ст. 529, 530 ЦК УРСР. Відомості щодо наявності заповіту на ім`я [PERSON] відсутні. Крім того, представник відповідача посилається на відсутність належних правовстановлюючих документів на житловий будинок, що входить до складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] . Документів на підтвердження прийняття в експлуатацію житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] , [ADDRESS] ) матеріали справи не містять. Крім того, представник відповідача вказує на розбіжності в документах стосовно адреси житлового будинку. Так, за змістом технічного паспорта зазначена адреса будинку - [ADDRESS] , в документах 1950-х років зазначені адреси: [ADDRESS] (у документі (мовою оригіналу) - «Выписка №20 из протокола заседания Исполнительного комитета Жихорского поселкового совета депутатов трудящихся Харьковского района, Харьковской области от 23.10.1951 г»; [ADDRESS] (у документі - Акт). З інших наданих копій документів встановити точну адресу є не можливим, оскільки копії таких документів неналежної якості. 15.08.2024 від позивачки [PERSON] надійшла уточнена позовна заява, в якій, не змінюючи підстави і предмету своїх позовних вимог, позивачка коригує прохальну частину свого позову та викладає її в такій редакції: 1) встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , є батьком і визнавав себе батьком [PERSON] , [INFO] , українки, громадянки України, місце народження с. Жихор, Харківського району Харківської області; 2) визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими спорудами, які розташовані за адресою [ADDRESS] після смерті [PERSON] , померлого [INFO] у с. Жихор, Харківського району, Харківської області. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.05.2024 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07.06.2024 клопотання позивачки [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано з Першої Харківської міської Державної нотаріальної контори (м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 26) копію спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтво про смерть видане 19.10.1988 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Крім того, в означену дату під час судового засідання допитано свідка [PERSON] , яка зазначила, що ходила разом з позивачкою до школи, мешкає в [ADDRESS]. Свідок пояснила, що знає батька позивачки, його звали [PERSON] , він її кормив, одягав, працював на залізниці. Вона жила з батьком, він її виховував, мати десь пішла, він називав її донькою, а вона його батьком. Мати покинула та пішла до іншого чоловіка, позивачка залишилась з батьком. Після школи позивачка пішла працювати та продовжила жити з батьком. Також свідок повідомила, що приходила до позивачки, коли була дитиною. На запитання суду, свідок пояснила, що в якому році матір позивачки вже не мешкала з батьком, не пам`ятає. 28.03.2025 у судовому засіданні допитана свідок [PERSON] , яка пояснила суду, що з 1976 року знає позивачку, дружила з нею, знала її батьків. Знала її з дитинства, вона жила з татом, який виховував трьох дітей, вдягав, годував, купляв одяг їм, сім`я мала город. Вказала, що батька звали [PERSON] , він називав позивачку донькою, до всіх дітей ставився добре. Він працював на залізниці, отримував для позивачки путівку у піонерський табір. Свідок повідомила, що мати [PERSON] покинула дітей, і вона залишилась з батьком. Крім того, свідок зазначила, що в будинок приходила не часто. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, та вказав, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , народилася [INFO] в с. Жихор, Харківського району, Харківської області, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Жихорською селищною радою 10.08.1962, актовий запис №405-167, де відомості про батька відсутні, а мати зазначена - [PERSON] . У 1951 році [PERSON] на підставі Договору про право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою було дозволено будівництво житлового будинку на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS] . У 1954 році була заведена будинкова книга на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . На арк. 1 розділу 1 будинкової книги вказано, що власник будинку - [PERSON] . У розділі ІІІ під № 1 і №2 будинкової книги вказані прізвища осіб, які всилились та були прописані у житловому будинку - [PERSON] і [PERSON] . Також вказано, що вони прибули з однієї адреси, де вони раніше мешкали: [ADDRESS] . В п. 7 розділу ІІІ будинкової книги - реєстрації матері позивачки [PERSON] , 12.09.1955 були внесені записи про реєстрацію позивачки в будинку. Згідно позовної заяви, батьки позивачки в 1969 році і в подальшому не звернулися в органи РАЦС із заявою про внесення, змін до актового запису про народження позивачки. Мати [PERSON] також не скористалася своїм правом на звернення до суду для встановлення батьківства. Відповідно позовної заяви, мати позивачки [PERSON] шлюб з [PERSON] не укладала. [INFO] помер батько [PERSON] у с. Жихор, Харківського району, Харківської області. Позивачка з братом [PERSON] та сестрою [PERSON] поховали батька на цвинтарі у с. Безлюдівка. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до 01 жовтня 1968 року, розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до частини другої статті 55 Кодексу про шлюб та сім`ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини (роз`яснення пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). Указ Президії Верховної ради СРСР від 08 липня 1944 року скасував можливість судового встановлення батьківства, який існував згідно Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і актів цивільного стану УРСР 1926 року. В умовах воєнної диспропорції жіночого і чоловічого населення прийняте рішення про юридичне визнання лише шлюбу, зареєстрованого в компетентних органах. На підставі Указу Президії Верховної ради СРСР від 15 вересня 1945 року внесено зміни до статті 2 вищезазначеного кодексу, а саме: при реєстрації в органах запису актів громадянського стану народження дитини від матері, яка не перебуває в зареєстрованому шлюбі, дитина записується за прізвищем матері з присвоєнням їй по батькові за вказівкою матері. Отже заповнення графи «Батько» у актовому записі про народження дитини не передбачалося. Такі вимоги діяли до прийняття Основ законодавства СРСР та союзних республік про шлюб та сім`ю 1968 року, зокрема статті 53 КпШС УРСР. На момент виникнення правовідносин діяв Кодекс законів про сім`ю, опіку, шлюб і актів цивільного стану від 31 травня 1926 року (УССР). Згідно зі статтею 32-1 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і актів цивільного стану УРСР 1926 року, дитина, що народилася від особи, з якою мати дитини не перебуває в зареєстрованому шлюбі, не має права звернутися в суд з позовом про встановлення батьківства і про стягнення із зазначеної особи аліментів на утримання дитини. Відповідно до пунктів 6, 7 Указу Президії Верховної ради УРСР від 29 липня 1969 року «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР» правила частин другої, третьої статті 53 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР про встановлення в судовому порядку батьківства особи, з якою мати не перебувала у шлюбі, застосовуються у відношенні дітей, що народилися після введення в дію Основ законодавства СРСР і союзних республік про шлюб та сім`ю, тобто після 01 жовтня 1968 року. У відношенні дітей, які народилися до 01 жовтня 1968 року від осіб, що не перебувають між собою у шлюбі, батьківство може бути встановлено за спільною заявою матері дитини і особи, яка визнає себе батьком дитини. В разі смерті особи, на утриманні якої перебувала дитина і яка визнавала себе батьком дитини, факт визнання нею батьківства може бути встановлений в судовому порядку. На підставі спільної заяви батьків або рішення суду про встановлення факту визнання батьківства провадиться відповідна реєстрація в органах запису актів громадянського стану з внесенням запису про батька у свідоцтво про народження дитини. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 570/2797/13-ц, від 28 серпня 2019 року у справі № 183/3834/15-ц, від 17 червня 2020 року справа № 643/12494/16. Як було роз`яснено у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду СРСР №2 від 25 березня 1982 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про встановлення батьківства та про стягнення аліментів на дітей та інших членів сім`ї» відносно дітей, які народилися до введення в дію Основ законодавства про шлюб та сім`ю від осіб, які не перебували між собою у шлюбі, батьківство може бути встановлено шляхом подачі спільної заяви матір`ю дитини та особою, яка визнає себе батьком дитини, до органів запису актів гражданського стану. Встановлення у судовому порядку факту визнання батьківства щодо цих дітей, в силу ст. 3 Закону про Утвердження Основ законодавства про шлюб та сім`ю, допускається в разі смерті особи, на утриманні якого перебувала дитина і яка визнавала себе батьком. Враховуючи дату народження позивачки [PERSON] , а саме [INFO] , суд застосовує до правовідносин вищенаведені положення законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] , якого позивачка вважає своїм батьком і який помер [INFO] (відповідно до описової частини позовної заяви), за життя не реалізував свого права на звернення до компетентних органів із спільною з матір`ю позивачки заявою про визнання себе батьком позивачки, та не вчиняв дій для встановлення (узаконення) родинних зв`язків із позивачкою [PERSON] , а саме [INFO] . Суд вважає також недоведеною обставину перебування позивачки на утриманні померлого [PERSON] , оскільки позивачка не виконала свій процесуальний обов`язок із доведення відповідної обставини належними та допустимими доказами. Так, викладені у позові обставини, щодо постійного проживання однією сім`єю матері позивача та [PERSON] з 1951 року, спільне будівництво будинку, наявність спільного бюджету, а також визнання [PERSON] позивача своєю донькою, матеріальне утримання, покупки речей та ін. не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Зокрема, надані письмові документи (мовою оригіналу) - «Договор на право постройки дома и бессрочного пользования земельным участком», «Выписка из протокола заседания Исполнительного комитета Жихорского поселкового совета депутатов трудящихся Харьковского района, Харьковской области от 23.10.1951» містять інформацію, що вищевказані дозвільні документи видавались виключно [PERSON] , що спростовує доводи позивача про спільне будівництво будинку. Ці документи не містять жодної інформації стосовно позивача або її матері - [PERSON] . За змістом будинкової книги (мовою оригіналу - «Домовая книга для прописки граждан, проживающих в доме № 84, пос. Жихорь») вбачається, що [PERSON] була прописана у вказаному домоволодінні у період 17.05.1972 - 26.11.1986 (запис 11, 12), вписана як донька [PERSON] . Разом з цим, з наданої копії будинкової книги та з урахуванням нерозбірливості рукописного тексту, важко встановити дійсний зміст цього документу. З наданих копій фотографій не можливо дійсно встановити місце та дату їх створення, конкретно ідентифікувати зображених на них осіб. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині 6 ст. 81 ЦПК України зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Суду не надано відповідних доказів утримання позивачки [PERSON] та визнання [PERSON] батьківства щодо неї. Долучені позивачем докази, зокрема будинкова книга, не можуть вважатися доказами визнання [PERSON] своєю донькою [PERSON] та не є достатніми для встановлення факту визнання батьківства. З інших письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, також неможливо встановити обставини, які відповідно до законодавства, що діяло на момент спірних правовідносин, могли би бути підставою для задоволення позову. Показання допитаних у судовому засіданні свідків не дають можливість достовірно встановити визнання [PERSON] , [PERSON] своєю донькою. З огляду на викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінені на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що необхідною обов`язковою умовою для встановлення факту визнання померлим свого батьківства щодо позивача, є зокрема перебування дитини на утриманні померлого, яка в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження, суд дійшов висновку про те, що визначені законом підстави для встановлення зазначеного факту в даній справі відсутні. При цьому суд також звертає увагу, що позивачка просила установити факт батьківства та визнання батьківства, при цьому перший може бути установлений відповідно до вимог законодавства, чинного на дату народження позивачки. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо позовних вимог стосовно визнання права власності у порядку спадкування на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] (у 1988 році), зі слів позивача, вона прийняла спадину, звернувшись до Першої Харківської міської Державної нотаріальної контори, однак свідоцтво про право на спадщину не отримувала. В подальшому, лише через 32 роки, у вересні 2020 знову звернулась до Першої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва на прийняття спадщини та отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії. Зі змісту постанови про відмову у чинені нотаріальної дії від 23.09.2020 №2758/02-31, позивачці було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки документів, що підтверджують родинний зв`язок між [PERSON] та [PERSON] надано не було. [PERSON] помер [INFO] (відповідно до позовної заяви), з цього часу розпочався шестимісячний строк для прийняття спадщина для його спадкоємців. Правовідносини з питань спадкування, на той час, врегульовувались Цивільним кодексом Української РСР (далі - ЦК УРСР) від 18.07.1963 (введений в дію з 01.01.1964, втратив чинність з 01.01.2004). Відповідно до ст.ст. 524, 529, 530 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Відповідно до діючого на той час законодавства, не існувало третьої, четвертої та п`ятої черги спадкування За законом, як це передбачено ст.ст. 1263-1265 чинного Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст.ст. 560, 561 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. [PERSON] не надано будь-яких доказів, що вона отримала свідоцтво про право на спадщину, в порядку ст. 561 ЦК УРСР. Таким чином, в матеріалах справи відсутні достатні, належні та допустимі докази на підтвердження факту того, що [PERSON] у порядку встановленому законом прийняла спадщину після смерті [PERSON] . А зі змісту документів, що містяться в матеріалах справи, не можливо впевнитесь, [PERSON] є такою, що дійсно прийняла спадщину в установленому порядку. Окрім цього, враховуючи приписи ЦК УРСР, у зв`язку з тим, що відповідно до наявних відомостей у свідоцтві про народження [PERSON] відсутні відомості, щодо батьківства [PERSON] , [PERSON] не є спадкоємцем у розумінні ст.ст. 529, 530 ЦК УРСР. Відомості щодо наявності заповіту на ім`я [PERSON] відсутні. Відповідно до приписів 524 ЦК УРСР якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Статтею 553 ЦК УРСР встановлено, що вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з цим, відповідно до ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Стаття 4 зазначеного Закону визначає права та обтяження, що підлягають державній реєстрації. Зокрема, обов`язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно. Відповідно до довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів (номер: 1091255, дата формування довідки: 18.11.2020) право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] ) не зареєстроване. Рішення щодо зміни адреси з « [ADDRESS] » на « [ADDRESS] » в матеріалах інвентаризаційної справи за вищезазначеною адресою відсутнє; на підставі рішення 1 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 20.11.2015 №12/15 вул. Шаумяна перейменовано на [ADDRESS] . Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до наявних в матеріалах справи документів, а саме (мовою оригіналу): «Договор на право постройки дома и бессрочного пользования земельным участком», «Выписка №20 из протокола заседания Исполнительного комитета Жихорского поселкового совета депутатов трудящихся Харьковского района, Харьковской области от 23.10.1951», [PERSON] у 1951 році надано право безстрокового користування земельної ділянки під забудову житлового будинку. Як зазначено в технічному паспорті, житловий будинок було побудовано у 1952 році. У 1950 році, питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до зазначеного Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків». Ці нормативні документи, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 згаданого Указу від 26.08.1948 кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Згідно з цими нормативними актами, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Зазначені висновки підтверджуються правовою позицією Верховного Суду України у рішенні № б-137цс13 від 18.12.2013, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Одночасно з цим, за змістом вказаної правової позиції однією з вимог виникнення права власності на житловий будинок було прийняття його в експлуатацію. Документів на підтвердження прийняття в експлуатацію житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] , [ADDRESS] ) матеріали справи не містять. Крім того, позивачем не надано будь-яких пояснень, чи письмових доказів, щодо розбіжностей в документах стосовно адреси житлового будинку. Так, за змістом технічного паспорта зазначена адреса будинку - [ADDRESS] , в документах 1950-х років зазначені адреси: [ADDRESS] (у документі (мовою оригіналу) - « [ADDRESS] из протокола заседания Исполнительного комитета Жихорского поселкового совета депутатов трудящихся Харьковского района, Харьковской области от 23.10.1951»; [ADDRESS] (у документі - Акт). З інших наданих копій документів встановити точну адресу є не можливим, оскільки копії таких документів неналежної якості. За змістом наданих документів, вбачається, що [PERSON] був законним власником будинку за адресо: [ADDRESS] ), а отже потребує вирішення питання щодо законності набуття права власності на нерухоме майна самим спадкодавцем. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» закріплено, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ст. 30 Житлового кодексу України відповідні сільські, селищні, міські ради, їхні виконавчі комітети здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду. Положеннями ст. 1277 Цивільного кодексу України встановлено, що, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Таким чином, позивачем не доведено факт прийняття спадщини після смерті [PERSON] у порядку, що діяв на час його смерті. Враховуючи, що визнання права власності на житловий будинок в даному випадку є похідною вимогою від встановлення факту батьківства, а позивачем не надано достатніх та належних доказів, у розумінні ЦПК України, на підтвердження такого факту відсутні правові підстави для задоволення позову і в цій частині. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, те, що у позові [PERSON] відмовлено повністю, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed