Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

20 березня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якій позивачка просить здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя наступним чином: - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право особистої власності на автомобіль AUDI Q7, номер кузова [NUMBER] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму компенсації вартості частини двох автомобілів у розмірі 829\~050,00 гривень; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму понесених судових витрат у розмірі 9\~084,00 гривень. Разом із позовною заявою до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява про витребування доказів, у якій заявник просить витребувати у територіального сервісного центру №5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області належним чином засвідчені копії всіх документів, які стали підставою для реєстрації за [PERSON] та підставою для продажу [PERSON] автомобіля AUDI Q7, номер кузова [NUMBER] , рік випуску 2015, об`єм двигуна 2\~967 см3 та автомобіля AUDI Q8, номер кузова [NUMBER] , рік випуску 2013, об`єм двигуна 2\~967 см3, зокрема, але не виключно, належним чином засвідчені копії договорів купівлі продажу №7718/23/004110 від 12.09.2023 року; №5141/2020/1992341 від 18.03.2020 року; №7718/23/005392 від 03.10.2023 року. Ухвалою суду від 21 березня 2024 року провадження у справі відкрито. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Задоволено клопотання про витребування доказів. Надано відповідачеві 15-ти денний строк для подання відзиву. Засідання по справі призначено на 23 квітня 2024 року. 23 квітня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача адвоката Томашевського Романа Миколайовича надійшла заява про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 23 квітня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи задоволено, підготовче засідання відкладено на 30 травня 2024 року. 30 травня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача адвоката Остапишеної Валентини Миколаївни надійшла заява про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 30 травня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи задоволено, підготовче засідання відкладено на 02 липня 2024 року. 18 червня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якому позивачка просила задовольнити позовну заяву у повному обсязі. 19 червня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому заявник частково погодився з заявленими позовними вимогами та просив: - визнати за ним право власності і на квартиру [ADDRESS] ; - визнати за позивачкою право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію вартості квартини [ADDRESS] у розмірі 28\~600,00 гривень; - визнати за ним право власності на автомобіль AUDI Q7, номер кузова [NUMBER] ; - стягнути з відповідача на користь позивачки компенсації вартості частини двох автомобілів у розмірі 66\~500,00 гривень. 02 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача адвоката Остапишеної Валентини Миколаївни надійшла заява про відкладення розгляду справи. Також, 02 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло заперечення на відповідь на відзив. У підготовче засідання, призначене на 02 липня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи задоволено, підготовче засідання відкладено на 27 серпня 2024 року. 15 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від ТСЦ МВС №5141 надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 21 березня 2024 року. Підготовче засідання, призначене на 27 серпня 2024 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої на лікарняному, що підтверджується довідкою та було відкладено на 25 вересня 2024 року. 25 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача, у якій заявник просив закрити підготовчий розгляд справи та призначити справу до судового розгляду. 25 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника відповідача, у якій заявник просив закрити підготовчий розгляд справи та призначити справу до судового розгляду. У підготовче засідання, призначене на 25 вересня 2024 року учасники справи не з`явилися хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 25 вересня 2024 року підготовче провадження у справі закрито. Справу призначено до судового розгляду на 06 листопада 2024 року. 06 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача адвоката Остапишеної Валентини Миколаївни надійшла заява про відкладення розгляду справи. У судове засідання, призначене на 06 листопада 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи задоволено, судове засідання відкладено на 10 грудня 2024 року. Судове засідання, призначене на 10 грудня 2024 року не відбулося у зв`язку із проблемами з підключенням до мережі Інтернет у приміщенні суду. Засідання по справі відкладено на 27 лютого 2025 року. У судове засідання, призначене на 27 липня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 20 березня 2025 року. 20 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача адвоката Томашевського Романа Миколайовича надійшла заява про розгляд справи без участі. 20 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача адвоката Остапишеної Валентини Миколаївни надійшла заява про розгляд справи без участі. У судове засідання, призначене на 20 березня 2024 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Будь-яких інших заяв або клопотань не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку із неявкою учасників справи, що були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення здійснити розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя за відсутності сторін на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, перейти на стадію ухвалення рішення, визначена дата ухвалення 31.03.2025 року. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 11 березня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.10). На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2023 року у справі №522/19963/23, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.9). За період шлюбу, на підставі свідоцтва про право власності від 01 серпня 2011 року, [PERSON] набула право власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав від 15 серпня 2011 року №30962735 (а.с.15). Також, за період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 05 липня 2018 року №3-19-6/32, додаткової угоди №1 до договору, акту прийому передачі від 12 червня 2020 року та довідки про виконання зобов`язання, [PERSON] набув право власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.07.2020 року №216836727 (а.с.35). Відповідно до копії витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів, в період шлюбу за [PERSON] було зареєстровано право власності на: - транспортний засіб марки Audi, модель Q7, рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2\~967 см.куб; - транспортний засіб марки Audi, модель А8, рік випуску 2013, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2\~967 см.куб (а.с.59-50). Транспортний засіб марки Audi, модель А8, рік випуску 2013, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2\~967 см.куб в подальшому був відчужений [PERSON] на користь третьої особи, що підтверджується відповіддю ГСЦ МВС України (а.с.51). Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 18.12.2023 у справі № 361/5135/19, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу, що зазначено у Постанові КЦС ВС від 17.01.2024 № 522/17831/20. У відзиві на позовну заяву відповідач частково погодився із заявленими позовними вимогами, проте, просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , тоді як за позивачкою визнати право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначене мотивував тим, що зазначені об`єкти нерухомого майна на момент розгляду справи уже зареєстровані у такому порядку, а тому, буде недоцільно змінювати фактичних власників квартир. У відповіді на відзив позивачка посилається на те, що факт реєстрації майна на ім`я одного з подружжя жодним чином не вливає на порядок поділу майна подружжя. Посилається на те, що у разі поділу спільного майна подружжя, частки майна подружжя є рівними. Також, зазначає про те, що відповідач не сплачує аліменти на утримання сина, у зв`язку з чим позивачка була вимушена звернутися до органів виконавчої служби задля примусового виконання рішення. У запереченні на відповідь на відзив посилається на те, що твердження позивачки про несплату аліментів не відповідає дійсності. Зазначає про те, що дві квартири здаються позивачкою в оренду, та вона отримує від цього дохід. Під час\~поділу спільного\~майна подружжя,\~суд виходить\~з того,\~що факт\~реєстрації спірного\~нерухомого майна\~на ім`я\~одного з\~подружжя не\~означає,\~що воно\~належить лише\~цій особі.\~Майно в\~цьому разі\~є спільною\~сумісною власністю\~подружжя та\~належить чоловікові\~та дружині\~в рівних\~частках з\~моменту його\~придбання.\~Зазначена позиція\~викладена у\~постанові КЦС\~ВС від\~01\~квітня 2020\~року у\~справі №462/518/18. Відповідно до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Тобто, рішення суду у справі про поділ майна подружжя, у якому за одним із учасників справи визнано право власності на об`єкт нерухомого майна є підставою для реєстрації за таким учасником права власності на такий об`єкт нерухомого майна. Тому, факт реєстрації майна, набутого за період перебування у шлюбі на ім`я одного з подружжя не робить таке майно особистою приватною власністю, а посилання відповідача у відзиві про недоцільність зміни зареєстрованого власника квартири не відповідає дійсності, оскільки, не призводить до виникнення в учасників справи будь яких труднощів під час здійснення перереєстрації через те, що рішення суду про поділ майна подружжя є безпосередньою підставою для проведення такої перереєстрації, а тому, вжиття будь яких додаткових заходів задля перереєстрації такого майна від учасників справи не вимагається. Під час поділу майна, суд також виходить з того, що за період шлюбу у подружжя народилася спільна дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.11). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2023 року у справі №522/21148/23 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У рішенні суду також встановлено, що неповнолітній син [PERSON] проживає з [PERSON] та перебуває на її утриманні (а.с.8). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). У справі ЄСПЛ «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини. Під час вирішення питання про поділ майна подружжя, за наявності у них спільних дітей, суд повинен першочергово керуватися принципом найкращих інтересів дитини, а рішення, ухвалене під час розгляду справи повинно у повній мірі забезпечувати нормальний фізичний та психологічний розвиток дитини. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №654/4307/19). Відповідно до інформаційної довідки від 31.03.2025 року №420418118, у реєстрі відсутні відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] на будь які інші об`єкти нерухомого майна окрім квартири [ADDRESS] . З технічного паспорту об`єкта вбачається, що загальна його площа становить 35,9 кв.м., та він складається з коридору, санвузлу, кухні та однієї житлової кімнати. Квартира [ADDRESS] за своєю технічною характеристикою складається з однієї кімнати, кухні, коридору, санвузла та балкону, а загальна її площа становить 40,5 кв.м. На момент розгляду справи, неповнолітньому [PERSON] 12 років. Зазначений вік характеризується стрімким фізіологічним та психологічним розвитком, відбувається становлення дитини як особистості. Наявність у двох спірних квартирах лише однієї житлової кімнати на думку суду, не дасть у повній мірі забезпечити найкращі інтереси дитини, оскільки, фактично дитині не буде забезпечено ізольованої кімнати. Проте, із інформаційної довідки від 31.03.2025 року №420429200 вбачається, шо [PERSON] на підставі договору дарування від 20.04.2019 року №46573324 належить 1/2 частка об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 206,9 кв.м., тоді як 1/2 частка площі становить 103,45 кв.м., а на думку суду, зазначеної площі більш ніж достатньо для проживання матері разом з дитиною. Квартира [ADDRESS] , недалеко від моря, а тому користується попитом серед туристів. Тому на думку суду визнання права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спільного майна подружжя за [PERSON] відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки вона зможе отримувати дохід від здачі в оренду. Доказів того, що квартира [ADDRESS] була придбана за особисті кошти [PERSON] надано не було. За таких обставин, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині поділ об`єктів нерухомого майна у повному обсязі, та визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за [PERSON] права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] та за [PERSON] права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Щодо поділу транспортних засобів, суд зазначає наступне. Як вже було встановлено судом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів, в період шлюбу за [PERSON] було зареєстровано право власності на: - транспортний засіб марки Audi, модель Q7, рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2 967 см.куб; - транспортний засіб марки Audi, модель А8, рік випуску 2013, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2 967 см.куб (а.с.59-50). Транспортний засіб марки Audi, модель А8, рік випуску 2013, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2 967 см.куб в подальшому був відчужений [PERSON] на користь третьої особи, що підтверджується відповіддю ГСЦ МВС України (а.с.51). У позовній заяві позивачка вказує, що гроші від продажу зазначеного транспортного засобу на сімейні потреби не витрачалися та залишися особисто у відповідача. У відзиві на позовну частково погодився із заявленими позовними вимогами, просив визнати за ним право власності на транспортний засіб марки Audi, модель Q7, рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2 967 см.куб та просив стягнути з нього компенсацію вартості двох транспортних засобів у розмірі 66\~500,00 гривень. На підтвердження того, що заявлений розмір компенсації не відповідає дійсності, відповідачем було подано: - звіт про оцінку транспортного засобу від 12.09.2023 року №1209, з якого вбачається, що вартість транспортного засобу марки Audi, модель Q7, рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2 967 см.куб. станом на 12.09.2023 року склала 128\~000,00 гривень; - акт технічного стану транспортного засобу або його частини від 25 вересня 2023 року, з якого вбачається, що оцінена вартість транспортного засобу марки Audi, модель А8, рік випуску 2013, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2 967 см.куб станом на 25.09.2023 року склала 5\~000,00 гривень; - договір купівлі-продажу від 26.09.2023 року, з якого вбачається, що ціна договору, за яким був відчужений т/з марки Audi, модель А8, рік випуску 2013, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2 967 см.куб 5\~000,00 гривень. У постанові ВП ВС від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19 вказано, що у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому\~вартість майна,\~що підлягає\~поділу,\~у разі\~недосягнення згоди\~між подружжям,\~визначається на\~час розгляду\~справи,\~а не\~на час\~продажу майна\~одним з\~подружжя проти\~волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Підстав для відступу від нього немає. Відповідно до довідки про ринкову вартість об`єктів оцінки від 07.03.2024 року, вартість транспортного засоу марки Audi, модель Q7, рік випуску 2015, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2 967 см.куб. склала 848\~100,00 гривень, а вартість транспортного засобу марки Audi, модель А8, рік випуску 2013, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2 967 см.куб склала 867\~200,00 гривень. Проте, відповідачем не надано жодного доказу, який би спростовував факт того, що вартість майна на момент розгляду справи вартість спірного рухомого майна не відповідає ціні, визначеній у довідці про ринкову вартість об`єктів оцінки від 07.03.2024 року. Також, відповідач не просив призначити судову товарознавчу експертизу для визначення ринкової вартості спірних транспортний, висновок за наслідками якої спростовував би розмір компенсації, заявлений позивачем. Заявляючи вимогу про припинення права власності на частку у праві спільної власності, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, як правило, не згоден її виплачувати, що і є суттю спору. Тому відповідач не має наміру вносити відповідні кошти на депозитний рахунок суду. Залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того із подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею надалі. Тоді як інший із подружжя, як правило, не має такої можливості, хоча залишається співвласником. Частина п`ята статті 71 СК України не встановлює вимогу про обов`язкове внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно й отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Подібні за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Тому, враховуючи те, що залишення транспортного засобу на праві спільної часткової власності без проведення реального поділу призведе до того, що один із подружжя може бути позбавлений можливості ним користуватися, беручи до уваги той факт, що позивач частково визнає позов та просить стягнути з нього компенсацію вартості двох транспортних засобів, проте, не згоден із розміром такої компенсації, суд вважає, що визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за відповідачем права власності на спірний транспортний засіб та компенсація 1/2 частки вартості двох транспортних засобів буде ефективним способом захисту та у повній мірі вичерпає спір між учасниками справи щодо рухомого майна. Щодо розміру компенсації, то загальна вартість двох транспортних засобів відповідно до довідки про середню ринкову вартість об`єктів оцінки від 07 березня 2024 року склала 1\~715\~300,00 гривень. Зазначений розмір не спростований відповідачем. Тобто, 1/2 частка від зазначеного розміру становить 857\~650,00 гривень. Суд під час визначення вартості компенсації також виходить з того, що: - вартість присудженого [PERSON] об`єкта нерухомого майна становить 1\~854\~500,00 гривень, що підтверджується звітом про незалежну оцінку вартості квартири від 07.03.2024 року (а.с.18); - вартість присудженого [PERSON] об`єкта нерухомого майна становить 1\~883\~100,00 гривень. Різниця в ціні між присудженими учасникам справи об`єкта нерухомого майна склала 28\~600,00 гривень, а тому, розмір компенсації підлягає зменшенню на зазначену суму та становить 829\~050,00 гривень (857\~650-28\~600). Оскільки відповідачем не спростовано той факт, що заявлений розмір компенсації не відповідає дійсності, а розмір спірних об`єктів рухомого майна є нижчою, беручи до уваги той факт, що визнання за відповідачем права власності на об`єкт рухомого майна та компенсація 1/2 частки двох транспортних засобів вичерпає спір між подружжям щодо цих транспортних засобів, погоджується із заявленим позивачем вимогами в частині визнання за відповідачем права власності та компенсації 1/2 частки вартості двох транспортних засобів та доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині в повному обсязі. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору, розмір якого становить 9\~084,00 гривень. Згідно копії платіжної інструкції від 20.03.2024 року №ПН24, позивач сплатив 9\~084,00 гривень в якості судового збору. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, вимога позивача про стягнення суми сплаченого судового збору підлягає задоволенню. На підставі зазначеного,

Outcome: approved