Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому було уточнено, про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що позивачем було передано в борг відповідачці грошові кошти за розпискою від 14.02.2022 у розмірі 81500 доларів США, строком на два тижні. У вказаний строк відповідачка кошти взяті у борг не повернула, на прохання про добровільну сплату боргу ніяк не реагує. На підставі вищевикладеного, просить стягнути з відповідачки суму заборгованості у розмірі 86402,30 доларів США, яка складається з 81500 доларів США тіло боргу, 3% річних за 732 дні у розмірі 4902,30 доларів США, витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 15140,00 грн., за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605,40 гривень, а також витрати на правову допомогу у розмірі 5200 гривень. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Свистун А.В. у судове засідання не з`явились, представник відповідачки просив розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності відповідачки, проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Петраков В.А. у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд доходить до такого. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається з письмової розписки від 14.02.2022 [PERSON] надав у борг [PERSON] у сумі 81500 доларів США строком на два тижні /а.с.16/. Згідно висновку експерта № 10536/10537 від 24.02.2025, підпис від імені [PERSON] у розписці від 14.02.2022 від імені [PERSON] , розташований під рукописним записом « [PERSON] », - виконано [PERSON] /а.с. 223-235/ Аналізуючи зміст вказаної розписки, суд доходить висновку, що між сторонами склалися правовідносини з договору позики, відповідно до яких позивач передав відповідачеві грошові кошти в загальній сумі 81500 доларів США, а відповідач у свою чергу зобов`язався повернути зазначені умовні одиниці до певного строку, однак не зробив цього. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, і повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що передбачено ст. 3 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За положеннями ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. При цьому, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. В ст.1049 ЦК України вказано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги про це. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки [PERSON] , яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти [PERSON] до певного строку. Відповідач наданими їй правами не скористалась, відзиву не подала, доводи позивача відповідачем не спростовані. Велика Палата Верховного Суду, приймаючи постанову від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, зазначила, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Суд установив, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, а тому, враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором, а тому, стягує з [PERSON] на користь позивача 81500 доларів США основного боргу. Щодо вимог позивача про стягнення за його розрахунком 3% річних за період з 28.02.2022 по 29.02.2024(732 дні), що складає 4902,30 доларів США, суд вказує таке. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як вбачається із наведеного у позовній заяві розрахунку 3 % річних за період з 28.02.2022 по 29.02.2024(732 дні) складає 4902,30 доларів США. Згідно із п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і триває на цей час. Враховуючи, що строк дії таких обмежень триває включно із 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування, підстави для нарахування та стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми боргу відсутні. Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що 3% річних, як захід відповідальності, за період включно із 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування, не нараховуються за кредитними договорами (договорами позики) і підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, нараховані позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних за період з 28.02.2022 по 29.02.2024(732 дні) - 4902,30 доларів США стягненню із відповідача не підлягають. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд доходить до такого. Відповідно до договору про надання правової допомоги № 01/02-24-Ц від 01.02.2024 укладеного між [PERSON] та адвокатським бюро «Володимира Петракова, а особі Петракова Володимира Анатолійовича предметом договору є послуги захисту прав та інтересів Клієнта в будь-яких судах України, у томи числі Лозівському міськрайонному суді Харківської області /п.1.1./ Згідно протоколу № 1 погодження ціни та інших умов до Договору про надання правової допомоги № 01/02-24-Ц від 01.02.2024, сторони визначили суму гонорару: підготовка до справи та подання позову - 4000 грн; підготовка та надсилання до суду заяви про забезпечення позову - 1200 грн.; вихід до суду та здійснення представництва клієнта у режимі відеоконференції - 1600 грн.; складання та надіслання, від імені та в інтересах клієнта, заяв, або клопотань, пояснень по справі до будь-якого суду (чи інших судів за підсудністю справ - від 750 грн. (незначної складності - 1 год); 1100 (середньої складності -1,5 год.); 1500 (заяв середньої складності - 2 год.); підготовка до справи та подання заперечень по справі (або відзив на зустрічний позов) - 4000 грн.; підготовка заяв, або звернень в інтересах клієнта до будь-яких компетентних органів - від 850 грн. за одне таке звернення або заяву; складання та надіслання до будь-якого суду відповіді на відзив, або заперечень на відповідь на відзив 1500 грн.; складання та надіслання, від імені та інтересах клієнта адвокатського запису - 850 грн. Відповідно до акту № 1 виконаних робіт (наданих послуг) до договору про надання правничої допомоги 01/02-24-Ц від 01.02.2024, укладеним між позивачем та адвокатським бюро «Володимира Петракова, а особі Петракова Володимира Анатолійовича, за умовами якого позивачем прийняті послуги правової допомоги на загальну суму 5200 грн, які складаються з: підготовка до справи та подання позову - 4000 грн., підготовка та надіслання до суду заяви про забезпечення позову - 1200 грн. Позивач сплатив адвокатському бюро Володимира Петракова вартість наданих послуг у розмірі 5200 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № @2PL722995 від 07.02.2024. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Така заява була зроблена представником позивача зокрема у позовній заяві. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 №301/1894/17 вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, а також те, що відповідачем не подано заяви про зменшення витрат на правову допомогу, суд вважає за можливе стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5200,00 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подачу позову, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 14281,03 гривні, а також 605,40 гривень, сплачені за подання заяви про забезпечення позову.

Outcome: partial