Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся в суд з даним позовом, в якому просить ухвалити рішення суду яким визнати нікчемним заповіт, який посвідчений 21.09.2016 року секретарем виконавчого комітету Флоринської сільської ради Бершадського району Вінницької області, [PERSON] , в інтересах спадкодавця [PERSON] , [INFO] , який [INFO] помер. В обгрунтування поданого позову, [PERSON] зазначає, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] .. Після його смерті відкрилась спадщина та була відкрита спадкова справа №50/2021 року у приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Гонтарук Тетяни Іванівни у місті Бершадь. Як стало відомо з часом позивачу, батько за життя зробив заповіт на рідного брата позивача - [PERSON] , якому заповів все своє майно, який посвідчив 21 вересня 2016 року секретарем виконавчого комітету Флоринської сільської ради Бершадського району Вінницької області Карачковською Л.Я. Позивач спадщину прийняв у встановленому законом порядку, та має право на спадкування 1/2 частки всього майна, після смерті свого батька за законом. Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України зазначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом статті 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про нотаріат" у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних). Згідно пункту 1.2. Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 р. № 3306/5, зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що до відання виконавчих органів сільських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Виконавчим органом сільської ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень (частина перша статті 51 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Частиною шостою статті 59 цього Закону встановлено, що виконавчий комітет сільської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. Оскільки у Флоринській сільській раді було утворено виконавчий комітет, а тому виключно виконавчий комітет Флоринської сільської ради Бершадського району Вінницької області мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів. Однак відповідного рішення виконавчий комітет Флоринської сільської ради не прийняв, та не поклав обов`язки на секретаря виконавчого комітету [PERSON] вчиняти нотаріальні дії, в тому числі і посвідчувати заповіти. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Оскільки заповіт було посвідчено особою, яка не мала повноважень такого робити, що підтверджує його нікчемність в силу вимог частини першої статті 1257 ЦК України. Відповідна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року № 607/15112/17-ц, в якій зазначено, що виключно виконавчий комітет сільської ради мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів. Вказані обставини стали причиною звернення позивача, до суду з даним позовом. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 27.06.2022 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, в тому числі його секретарем, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування делегованих повноважень. наданих їм в силу прямої норми закону. При цьому заповідач [PERSON] чітко виклав свою волю у оскаржуваному заповіті від 21.09.2016 і можливі процедурні недоліки щодо розподілу повноважень між окремим посадовими особами органу місцевого самоврядування не можуть бути причиною позбавлення його вже після смерті права на розпорядження майном. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 27.10.2022 закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 07.09.2023 зупинено провадження у справі №126/1100/22, до вступу у спадкові права правонаступників померлого [PERSON] .. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 30.04.2024 поновлено провадження у справі. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 29.07.2024 залучено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] до участі у справі як правонаступників відповідача [PERSON] , який [INFO] помер. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 14.11.2024 задоволено клопотання представника відповідачів, адвоката Рижавського С.С. про повернення до стадії підготовчого провадження. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 20.11.2024 закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач, [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач, [PERSON] , позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позові відмовити. Представник відповідачів, адвокат Рижавський С.С. також заперечував проти задоволення позовним вимог, просив в задоволенні позову відмовити. Представник Бершадської міської ради, міський голова Драган В.Г., в судове засідання не з`явився, надав заяву про визнання позовних вимог, просив позов задовольнити. Приватний нотаріус Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області, Гонтарук Т.І., в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до заповіту посвідченого секретарем виконкому Флоринської сільської ради Бершадського району Вінницької області, Карачковською Л.Я., 21.09.2016 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все майно, яке буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, він заповідає своєму синові [PERSON] , [INFO] . Позивач, маючи намір успадкувати майно після смерті свого батька - [PERSON] , звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області, Гонтарук Т.І. Постановою від 15.02.2022 №10/02-31 [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з виникненням спору з приводу розподілу спадкового майна між спадкоємцями. Звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання заповіту нікчемним, [PERSON] вказує, що оспорюваний заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Флоринської сільської ради, [PERSON] , яка не мала права вчиняти нотаріальні дії, оскільки на неї не покладено функції щодо вчинення нотаріальних дій, в тому числі посвідчення заповітів. Також, позивач, просив визнати заповіт нікчемним посилаючись на ту обставину, що його померлий батько проживав в с.Лісниче, відповідно і там мав скласти заповіт, а не у виконавчому комітеті Флоринської сільської ради. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України. Отже, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правиламЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Аналіз наведених норм свідчить про те, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України). Згідно зі статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до змісту статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах. При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок), за змістом пункту 1.2 якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 693/1314/19 (провадження№ 61-4348св23),27 лютого 2023 року у справі № 334/5171/13-ц (провадження № 61-8309св22), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/4875/17 (провадження№ 61-5403св22). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) сформовано правову позицію про те, що право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Принципи свободи заповіту та поваги до останньої волі заповідача є основоположними принципами спадкового права, які забезпечуються та охороняються державою. Втручання у заповідальне розпорядження спадкодавця без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Верховний Суд неодноразово звертав увагу на загальнодозвільний підхід законодавця щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього - переконатися у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину. Тому штучно віднаходити підстави для того, щоб визнати заповіт нікчемним, зокрема, з тих підстав, що уповноважена особа органу місцевого самоврядування посвідчила заповіт не за місцем його реєстрації, де є нотаріуси, вкрай нерозумно. Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача. Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені вЦК України. Інший підхід призводить до необґрунтованості покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанови Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 495/87/15-ц, від 11 серпня 2021 у справі № 220/183/20, від 23 лютого2022 року у справі № 688/3144/20). Таким чином, якщо уповноважена особа органу місцевого самоврядування посвідчила заповіт особи, яка проживає не в межах цього органу, це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимогиЦК України про порядок його посвідчення, які тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України. Як наслідок, немає жодних підстав уважати, що посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування заповіту поза межами цього органу тягне його нікчемність. Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 190/234/22 (провадження № 61-7045св23), від 28 червня 2023 року у справі № 291/1024/19 (провадження № 61-12010св22). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23) зазначив, що «для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношенняКонституціїта законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. При цьому можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена. Законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача». Оспорюваний заповіт, посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування з дотриманням вимог щодо їх посвідчення, визначенихЦК України та Порядком, посвідчення заповітів не за місцем проживання заповідача, не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та можуть вплинути на дійсність заповіту, та не скасовує вільне волевиявлення заповідача. Визнання заповіту нікчемним без установлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а в разі якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього. Практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону. Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства» від 07 липня 1989 року, де зазначається, що в основі всієїКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда, і, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати в порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення. Якраз саме це спостерігається при ухваленні судом рішення про нікчемність заповіту як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення нотаріусом правочину поза межами його округу. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц зазначено, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed