Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Хамига Ю.Я. звернувся до Садгірського районного суду м. Чернівці із позовною заявою до комунального закладу «Дитяча-юнацька спортивна школа №4 Чернівецької міської ради», Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування наказу про припинення виплати середнього заробітку, стягнення заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03 січня 2012 року [PERSON] наказом начальника управління освіти Чернівецької міської ради №10-к прийнятий на посаду тренера-викладача з вільної боротьби в Чернівецьку дитячо-юнацьку спортивну школу №4.\~ 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час.\~ 25 лютого 2022 року Позивач був мобілізований до лав Збройних сил України. В зв`язку з цим його, як працівника (тренера-викладача) Комунального закладу «Дитячо-юнацької спортивної школи №4 Чернівецької міської ради» було звільнено від виконання службових обов`язків із збереженням за ним займаної посади та середнього заробітку з 25.02.2022р. на час проходження військової служби в Збройних силах України. В період з березня по липень 2022р. Позивачу нараховувалась заробітна плата. Наказом заступника директора з навчально-тренувальної роботи Комунального закладу «Дитячо-юнацької спортивної школи №4 Чернівецької міської ради» від 19 липня 2022 року №12-кв «Про припинення збереження середнього заробітку [PERSON] » (копію наказу додаю) на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р., Позивачу припинено виплату середнього заробітку на період проходження військової служби. Про існування наказу Позивачу повідомлено в кінці липня 2022 року телефоном адміністрацією Відповідача 1. Позивач в даний час продовжує свою службу в Збройних силах України, захищаючи нашу державу в збройній боротьбі. Вважаю наказ заступника директора з навчально-тренувальної роботи Комунального закладу «Дитячо-юнацької спортивної школи №4 Чернівецької міської ради» від 19 липня 2022 року №12-кв «Про припинення збереження середнього заробітку [PERSON] » неправомірним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства та таким, що підлягає скасуванню виходячи з того, що відповідно до ч.2 ст.57 Закону України «Про освіту» у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. В період з березня 2022 по липень 2022 позивачу нараховувалась заробітна плата. Вважає, що оскільки він є педагогічним працівником, був мобілізований на військову службу до Збройних Сил України в зв`язку з введенням воєнного стану, що діє і на даний час, тому йому протиправно припинено нарахування і виплату середнього заробітку. У зв`язку з чим наказ № 12-кв від 19 липня 2022 року «Про припинення виплати середнього заробітку [PERSON] », на його думку, є незаконним та підлягає скасуванню. Ухвалою суду від від 31.01.2025 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду у спрощеному позовному провадженні. За клопотанням представника ЧМР Іванович Л.Є судом було винесено ухвалу від 12.02.2025 про перехід зі спрощеного позовного провадження до загального. Ухвалою суду від 03.03.2025 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.\~ В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позові та просив їх задовольнити. Представник відповідача Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4» Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився. 07.03.2025 року скерував до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, заперечував проти задоволення позовних вимог. Представники ЧМР Іванович Л.Є. та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 03 січня 2012 року видано наказ по Чернівецькій дитячо-юнацькій спортивній школі №4 за № 10-к від 03 січня 2012 року «Про призначення [PERSON] на посаду тренера-викладача з боротьби вільної в Чернівецьку дитячо-юнацьку спортивну школу №4 на умовах переводу з обласної ДЮСШ терміном на три роки з 03 січня 2012 р. по 31 грудня 2015 р.\~ (а. с. 13). 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час. На підставі витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 39 від 25 лютого 2022 року солдат [PERSON] зарахований до списків особового складу та вважається таким, що приступив до виконання службових обов`язків з 25 лютого 2025 р. (а.с.15) Наказом директора Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4» Чернівецької міської ради № 5-к від 24 лютого 2022 року [PERSON] звільнено від виконання службових обов`язків із збереженням за ним займаної посади та середнього заробітку на час проходження військової служби (а.с.14)\~ У зв`язку із набранням чинності Закону України № 2352- IX від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» та внесенням змін до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, заступником директора з навчально - тренувальної роботи Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4» Чернівецької міської ради Г.Бордіяном, був виданий наказ № 12-кв від 19 липня 2022 року «Про припинення збереження середнього заробітку [PERSON] » (а.с.18 ) відповідно до якого позивачу [PERSON] , тренеру-викладачу комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4», припинено виплату середнього заробітку. Як вбачається з довідки про доходи (а.с.17 ) позивачу за період з березня 2022 року по липень 2022 року нараховувалася заробітна плата. Загальна сума доходу за даний період 74618,28 грн. Статутом, затвердженим рішенням ЧМР від 31.05.2021 р. №264 визначено, що Комунальний заклад «Дитячо-юнацька спортивна школа №4» Чернівецької міської ради є спеціалізованим закладом спортивного профілю, заснованим на комунальній власності Чернівецької міської територіальної громади та підпорядкований уповноваженому органу засновника управлінню по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради. Всі нарахування заробітної плати проводяться бухгалтерію вказаного закладу, що також підтверджується і довідкою про доходи позивача, яка вже була предметом аналізу та дослідження. Вирішуючи спір в межах предмету доказування, а саме перевірки законності винесення оскаржуваного наказу про припинення виплати позивачу середнього заробітку на період проходження військової служби, суд застосовує такі норми матеріального права. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із статтею 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частинами першою, другою статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР). Статтею 139 КЗпП України визначено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Згідно із частиною другою статті 39 вказаного закону, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту». У листі Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року «Щодо особливого періоду» зазначено, що особливий період в Україні настав з 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації на Сході України. Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014) відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17. Частиною 3 ст. 119 КЗпП України в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року, було передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни та у ч. 3 ст. 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», прийнятий Верховною Радою України 01 липня 2022 року (далі Закон № 2352-ІХ), набрав чинності 19 липня 2022 року, а отже з 19 липня 2022 року ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Отже, компенсація середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали працівники на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснювалась по 18 липня 2022 року включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року. Водночас, з 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за працівником, призваним на військову службу, відсутні. Разом з тим, Урядом прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Таким чином, законодавець компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби. Враховуючи, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №2352-ІХ не визначено особливостей застосування норм ч. 3 ст. 119 КЗпП України, то з дня набрання чинності Законом № 2352 за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ, слід зберігати лише місце роботи (посаду). На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Мінекономіки у листі від 28 липня 2022 року № 2498/4/4.1-ЗВ-22а з посиланням на Закон № 2352-ІХ та оновлену редакцію ч. 3 ст. 119 КЗпП України вказувало про те, що за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу як до 19 липня 2022 року, так і після цієї дати, передбачено обов`язок збереження лише місця роботи і посади. Водночас, Мінекономіки зазначило, що за мобілізованими працівниками може зберігатися заробіток, але за власним рішенням роботодавця. Таким чином, з моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу, з дня набрання чинності Законом. Разом з тим, відповідно до змісту вимог ст. 57 ч.2 Закону України «Про освіту»(в редакції, яка діяла на момент винесення оспорюваного наказу), у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 Закону України «Про позашкільну освіту» від 22 червня 2000 року № 1841-III (далі Закон України № 1841), позашкільні учбові заклади за своїми організаційно-правовими формами можуть бути державної, комунальної або приватної форми власності. Згідно з ч. 4 ст. 21 Закону України № 1841, права, обов`язки та соціальні гарантії для педагогічних працівників позашкільного навчального закладу визначаються Конституцією України, Законом України "Про освіту", цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Частиною 3 ст. 12 цього ж закону передбачено, що позашкільні навчальні заклади можуть функціонувати, зокрема, у формі спортивних шкіл, дитячо-юнацьких спортивних шкіл олімпійського резерву, фізкультурно-спортивних клубів за місцем проживання, фізкультурно-оздоровчих клубів інвалідів, спеціалізованих дитячо-юнацьких спортивних шкіл олімпійського резерву. Постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2001 № 433 "Про затвердження переліку типів позашкільних навчальних закладів і Положення про позашкільний навчальний заклад" затверджено такі типи позашкільних навчальних закладів, як дитячо-юнацькі спортивні школи: комплексні дитячо-юнацькі спортивні школи, дитячо-юнацькі спортивні школи з видів спорту, клуби фізичної підготовки. Переліком посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 № 963 (з наступними змінами), викладачі всіх спеціальностей віднесені до педагогічних працівників. Положенням про дитячо-юнацьку спортивну школу, що затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 993 від 05.11.2008, прямо передбачено такі посади працівників освіти вказаного виду позашкільного навчального закладу, як зокрема, тренер-викладач. Відповідно до п. 2 Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 № 78, діяльність на посаді тренера-викладача у спортивних школах всіх типів зараховується до стажу педагогічної роботи. Тобто, згідно з вищевказаними нормативними актами тренер-викладач дитячо-юнацької спортивної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу і має право, в тому числі, на пенсію за вислугу років при наявності відповідного педагогічного стажу роботи. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, в якому посада тренера-викладача дитячо-юнацької спортивної школи не була передбачена. Листом від 16.02.1994 № 01-3/96-02 Міністерство соціального захисту населення України повідомило, що назви посад працівників установ освіти у даному переліку не відповідають їх назвам, передбачених діючими нормативними документами по штатах та оплаті праці, що викликає труднощі при визначенні права на пенсію за вислугу років працівникам установ освіти. Зокрема, діючим законодавством у дитячо-юнацьких спортивних школах передбачаються посади тренерів-викладачів, а не тренерів, викладачів. Виходячи з системного аналізу наведених законодавчих та нормативно-правових актів суд робить висновок, що посада тренера викладача відділення боротьби вільної, на якій позивач працює станом і на момент розгляду даного спору, відноситься до педагогічних. Правова позиція у подібних правовідносинах відображена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 (справа №876/5312/17), Верховного Суду від 13.02.2019 (справа № 233/4308/17). Крім того, згідно з Переліком закладів та установ освіти, охорони здоров`я і соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року за № 909, зокрема, в загальноосвітніх навчальних закладах, військових загальноосвітніх навчальних закладах, музичних і художніх школах передбачені посади: учителі, логопеди, вчителі-логопеди, вчителі-дефектологи, викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи. Суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року №963 затверджений Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, яким передбачено, що посади вчителів, викладачів всіх спеціальностей, інструкторів фізкультури, методистів належать до категорії педагогічних працівників. Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 13.02.2019 р. у справі №233/4308/17, викладачі позашкільних навчальних закладів, які входять до структури освіти України, мають право отримання пенсії за вислугу років. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що викладач позашкільного навчального закладу є педагогічним працівником цього позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Таким чином, враховуючи викладе тренер-викладач є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Проте з 19 липня 2022 року до 24 грудня 2023 року за педагогічними та науково-педагогічними працівниками на період проходження військової служби зберігалася середня зарплатня відповідно до частини другої статті 57 ЗУ «Про освіту» та частини третьої статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту». З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] працював до проходження військової служби за призовом під час мобілізації тренером-викладачем Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4» Чернівецької міської ради, а отже є педагогічним працівником, у зв`язку з чим мав право на збереження попереднього середнього заробітку на період з 19 липня 2022 р. по 23 грудня 2023 року. Саме тому, позов слід задовольнити частково, а саме наказ заступника директора Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №4» Чернівецької міської ради Г.Бордіяна № 12-кв від 19 липня 2022 року є незаконним та підлягає скасуванню, а Управління по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради необхідно зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток позивачу [PERSON] , який проходив військову службу за призовом, за період з 19 липня 2022 року по 23 грудня 2023 року. Згідно вимог ст.141 ч.ч.1, 2 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~ Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до норм статті 10 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як встановлено у справі, для підтвердження своїх повноважень в судовому процесі представник позивача адвокат Хамига Ю.Я. надав суду ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СЕ №1103037 від 15.01.2025 (а.с.10 ). У поданому представником позивача детальному описі виконаних робіт від 15.01.2025 (а.с. 19 ) відображено склад і обсяг правової допомоги. Загальна вартість послуг склала 16800 гривень. Квитанція про отримання коштів за послуги підтверджує сплату Замовником [PERSON] на користь адвоката Хамиги Ю.Я. гонорару за надані послуги правничої (правової) допомоги в розмірі 16 800 грн (а.с.20) Як встановлено судом за змістом поданих документів усі надані послуги представником позивача в частині надання професійної правової допомоги стосувались розгляду однієї справи № 726/248/25. На думку суду, вид та характер правничої допомоги, що відображений в акті виконаних робіт від 25.01.2025, дає підстави суду стверджувати, що правнича допомога у такому виді стосується та пов`язана з даною справою, була необхідною для здійснення у ній провадження, а тому є обґрунтованою. Надані стороною позивача докази відповідають вимогам частини 2, 3 статті 137 ЦПК та є достатньою підставою для розподілу цих витрат за правилами частини 2 статті 141 ЦПК. З аргументованими запереченнями щодо співмірності судових витрат, або клопотаннями про їх зменшення (частини 5, 6 статті 137 ЦПК) відповідачі (їх представники) до суду не зверталися. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» військовослужбовці звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Оскільки Комунальний заклад «Дитячо-юнацька спортивна школа» Чернівецької міської ради не є юридичною особою, а є спеціалізованим закладом спортивного профілю, заснованим на комунальній власності Чернівецької міської територіальної громади та підпорядкований уповноваженому органу засновника управлінню по фізичній культурі та спорту Чернівецької міської ради, то всі судові витрати необхідно стягнути саме з останньої юридичної особи, яка є розпорядником бюджетних коштів та буде належним платником. На підставі викладеного та

Outcome: partial