Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

23 січня 2025 року [PERSON] , діючи через свого представника адвоката Нечая В.І., звернулася до Варвинського районного суду Чернігівської області з вказаним позовом, заявивши вимогу щодо визнання за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] . На обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 24 жовтня 1991 року [PERSON] , на підставі відповідного Договору купівлі-продажу, посвідченого головою виконкому Богданівської сільської ради за №15, придбала житловий будинок у х. Сіриковому с. Богдани Варвинського району Чернігівської області. Будинок загальною площею 48.3 кв.м. та складається з: коридора 4.4 кв.м., кладової 4.4 кв.м., кухні 9.3 кв.м., кімнати 21.7 кв.м., коридора - 4.4 кв.м. та кладової 4.1 кв.м. Технічний паспорт на будинок виготовлений 22 серпня 1991 року Прилуцьким МБТІ на ім`я [PERSON] [PERSON] , маючи намір зареєструвати у встановленому законом порядку своє право власності на вказаний житловий будинок, звернулася із відповідною заявою до державного реєстратора Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області на що отримала письмову відмову у виді рішення №76627782 від 16 грудня 2024 року. Відмова обґрунтована тим, що у Договорі-купівлі продажу не зазначено повну адресу придбаного житлового будинку, що не дає змоги встановити набуття права власності на заявлений будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, реєстрація права власності на даний житловий будинок за попереднім власником, який вказаний у Договору-купівлі продажу, - відсутня. У зв`язку з цим, оскільки позивач позбавлена можливості у позасудовому порядку оформити у встановленому законом порядку належне їй право власності на вказаний житловий будинок, вона була вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 27 січня 2025 року цивільну справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено до підготовчого судового засідання на 28 лютого 2025 року. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 31 березня 2025 року. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Нечай В.І., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду, у судове не з`явилися. Перед початком судового засідання Нечай В.І. звернувся до суду із заявою про здійснення розгляду справи за відсутності сторони позивача, заявлені вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідач Варвинська селищна рада Прилуцького району Чернігівської області явку свого представника не забезпечили. 31 січня 2025 року Біляєва Я.В., яка діє в інтересах Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області на підставі довіреності, використовуючи засоби електронного зв`язку, звернулася до суду із заявою про здійснення розгляду справи за відсутності представника селищної ради. Заперечень щодо вимог позову не заявлено (а.с. 69). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з копією відповідного Договору 24 жовтня 1991 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, а саме глино-хворостяного будинок і кирпичний сарай Б-1, що розташовані у х.\~Сіриковому с. Богдани, та належні власнику на підставі свідоцтва про право особистої власності. Інвентаризаційна (страхова) оцінка 2\~298. Договір посвідчено головою виконкому Богданівської с/ради Кляма І.М. та зареєстровано у реєстрі за №15 (а.с. 12-13). Відомості щодо реєстрації вказаного Договору купівлі-продажу, укладеного 24 жовтня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] , в реєстрі під №15, також підтверджується завіреною копією запису із журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Богданівської сільської ради (а.с. 43, 44). У 2024 році [PERSON] вирішила здійснити реєстраційні дії, з набутим відповідно до вказаного вище Договору будинком, у зв`язку з цим звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області із відповідною заявою №64462645 від 10 грудня 2024 року, на що отримала Рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій №76627782 від 16 грудня 2024 року (а.с. 10). Відмова обґрунтована тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме: у договорі купівлі - продажу не зазначено адресу житлового будинку. Даний факт не дає змоги встановити набуття права власності на заявлений будинок за адресою: [ADDRESS] ; крім вищезазначеного, в довідці Прилуцького БТІ, яке проводило державну реєстрацію прав на нерухоме майно до 2013 року, відсутня реєстрація права власності на даний житловий будинок за попереднім власником, який зазначений в договорі купівлі - продажу. Аналізуючи зазначені обставини, суд зважає на наступне, як вбачається з договору купівлі-продажу від 24 жовтня 1991 року, його укладення та реєстрація відбулася у відповідності до норм чинного законодавства на момент його укладення, Так відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу УРСР, положення його визначає, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно з п.п. 1-3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих від 19 січня 1976 року №1/5, та положень ст. 14 Закону Української РСР "Про державний нотаріат" у редакції від 14 вересня 1979 року, яка була чинна на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР "Про державний нотаріат" та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів, зокрема посвідчують угоди (договори, довіреності та ін.), крім договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для спорудження індивідуальних жилих будинків і угод, які стосуються майна, що знаходиться за кордоном, або прав, які мають бути здійснені за кордоном. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій. Отже, обумовлений Договір з купівлі-продажу жилого будинку від 24 жовтня 1991 року було укладено в письмовій формі та зареєстровано у виконавчому комітеті Богданівської сільської ради, що відповідало діючому на той час законодавству. Отже, вказаний договір є дійсним. Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 01 липня 2004 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56; Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстрованим у Міністерства юстиції України від 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року. Таким чином, за змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає стаття 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, системний аналіз наведених положень закону та наданих судами вищих інстанцій роз`яснень дозволяє дійти висновку, що право особи, яка володіє нерухомим майном, втім не може підтвердити своє право власності на нього перед третіми особами, може бути захищене шляхом визнання за нею такого права в судовому порядку. У зв`язку з цим, аналізуючи вище обумовлені доводи, суд констатує, що позивач [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного у встановленій на той час законній формі, набула глино-хворостяного будинок і кирпичний сарай Б-1, що розташовані у х. Сіриковому с. Богдани, що були належні попередньому власнику [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 15.01.2021 року по справі №1540/3952/18 прийшов до наступних висновків: «Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №623/214/17. Вперше на законодавчому рівні встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення». До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1)». Разом з тим, в силу того, що у договорі купівлі - продажу не зазначено точну адресу житлового будинку, встановити набуття права власності саме на заявлений будинок за адресою: [ADDRESS] , державним реєстратором було відмовлено у відповідній реєстрації права власності. З метою точної ідентифікації набутого позивачем [PERSON] житлового будинку, підтвердження її проживання і ведення там побуду, до матеріалів справи долучені наступні докази по справі. Так, як вбачається із Технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, що розташований по [ADDRESS] , такий виданий 22 серпня 1991 року начальником БТІ на ім`я [PERSON] . Відповідно до плану земельного участку, до об`єкту нерухомого майна було включено: А-1 - ж. будинок, 1940 року побудови. а-1 сіни, Б-1 сарай, 1960 року побудови. Загальна площа житлового приміщення 39,8 кв.м, з них житлова 21.7 кв.м та допоміжна - 18.1 кв.м. Будинок складався із наступних кімнат: 1- коридор 4.4 кв.м., 2- кладова 4.4 кв.м, 3-кухня 9.3 кв.м, 4-кімната 21.7 кв.м. (а.с. 14-20). Відповідно до виготовленого 14 листопада 2024 року на замовлення [PERSON] . Технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна, а саме будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , експлікація приміщень житлового будинку узгоджується із попереднім Технічним паспортом. При цьому, до частини будинку були включені кімнати, які значилися під категорією «Сіни», а саме: 5-коридор - 4.4 кв.м та 6-кладову 4.1. кв.м. У зв`язку з цим, загальна площа житлового приміщення була збільшена та становить 48,3 кв.м, з них житлова 21.7 кв.м та допоміжна 26,6 кв.м. Також, зазначено, що на території дворища розміщені ПГ1 - погріб та У1 Вбиральня (а.с. 22-26, 27-28). Інформація про самовільне будівництво відсутня. Факт зміни назви вулиці у [ADDRESS] , де розміщений вищевказаний житловий будинок, підтверджується витягом з розпорядження №579, виданого 23 липня 2024 року начальника Чернігівської обласної військової адміністрації Чауса В. (а.с. 45, 46-47). Згідно із довідкою начальника КП «Прилуцьке МБТІ» №2463 від 22 листопада 2024 року (а.с. 48), станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок, розміщений за адресою [ADDRESS] , не зареєстровано. Як вбачається із копій Державних актів на право на земельну ділянку [PERSON] є власником: - земельної ділянки кадастровий №7421180600:02:000:0007, площею 0.2500 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] (нині територія Гнідинцівського старостинського округу Варвинської селищної територіальної громади с. Сіриків вул. Леоніда Каденюка), державний акт серії ЯК №582797 від 27 січня 2010 року (а.с. 73); - земельної ділянки кадастровий №7421180600:02:000:0009, площею 0.2028 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] ((нині територія Гнідинцівського старостинського округу Варвинської селищної територіальної громади с. Сіриків вул. Леоніда Каденюка)), державний акт серії ЯК №582799 від 27 січня 2010 року (а.с. 74). Відповідно до довідки №17.1-21/05 від 21 січня 2025 року, виданого спеціалістом Гнідинцівського старостинського округу Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, [PERSON] з 1991 року по 13 листопада 2024 року постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації (а.с. 55). Таким чином, суд, аналізуючи вищезазначені обставини встановив, що набутий [PERSON] , на підставі Договорі купівлі-продажу від 24\~жовтня 1991\~року житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки його було набуто у встановленому законом порядку та не вбачається підстав для припинення такого права на момент розгляду справи. Будь-які сумніви щодо цього у суду не виникає та підтверджується письмовими доказами по справі. Поза цим, суд зважає, що відповідачем у справі є Варвинська селищна рада Прилуцького району Чернігівської області, яка в силу ст. 335 ЦК України наділена повноваженням ініціювати питання про передачу безхазяйного майна у комунальну власність. Оскільки відповідачем надано заяву щодо відсутності будь-яких заперечень для задоволення заявленого позову, що фактично не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому суд приймає визнання відповідачем позову. Відповідно до ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Підставою звернення позивача до суду є неможливість доведення перед компетентним органом, в даному випадку держаним реєстратором, свого права власності на вказаний будинок Таким чином, зважаючи на те, що суд встановив належність спірного нерухомого майна на праві власності позивачу, але таке його право не визнається, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання права власності за позивачем в судовому порядку, а отже позов підлягає задоволенню. Судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачкою при зверненні до суду із зазначеним позовом, з урахуванням предмету та підстав позову слід віднести на рахунок позивача. На підставі наведеного,

Outcome: approved