Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

У жовтні 2024 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (далі за текстом ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулось до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 19.03.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» як первісним кредитором та [PERSON] було укладено кредитний договір №330023898, на підставі якого відповідачем отримано кошти в розмірі 2 000,00 грн., строком на 30 днів із сплатою процентів за користування кредитом. Крім цього, у період з 22.03.2021 по 31.05.2021 між цими ж сторонами було укладено 20 додаткових угод до кредитного договору №330023898 від 19.03.2021 на загальну суму 18 800,00 грн. 28.11.2018 між первісним кредитором та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується відступити фактору право вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за оплату на умовах, визначених цим договором. 31.12.2020 додатковою угодою №26 до договору факторингу №28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору в новій редакції. Відповідно до реєстру боржників №146 від 10.08.2021 до договору факторингу №28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №330023898. 20.10.2022 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №20102022, у відповідності до умов якого ТОВ «Таліон плюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за оплату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрах прав вимоги, зокрема, у витязі з реєстру прав вимоги №2 від 06.03.2023 до цього договору. Посилаючись на те, що первісний кредитор виконав свої зобов`язання по видачі кредиту, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідача, але останньою борг не погашається, правонаступник первісного кредитора звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором №330023898 від 19.03.2021 в розмірі 81 557,43 грн., з яких: 21 798,08 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 59 759,35 грн. - сума заборгованості за відсотками. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2024 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 22.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надала, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України. У судове засідання представник позивача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи не з`явився. Разом із цим, у позовній заяві він просив проводити розгляд справи за його відсутності, не заперечуючи щодо заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подала. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд ухвалив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 19.03.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» як первісним кредитором та [PERSON] було підписано паспорт споживчого кредиту продукту «Смарт» до договору №330023898 та укладено кредитний договір №330023898, на підставі якого відповідачем отримано кошти в розмірі 2 000,00 грн., шляхом їх перерахування на банківський рахунок відповідача, та на наступних умовах: строк позики 30 днів, 1,21 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом протягом дисконтного періоду, 1,39 % за кожен день користування кредитом за умови продовження строку дисконтного періоду, 1,70 % у випадку користування кредитом з боку позичальника після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.3 договору. Долучена позивачем до матеріалів справи копія вказаного вище договору свідчить про те, що він був підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю/ідентифікатора. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Однак, позивач стверджує, що відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору №330023898 від 19.03.2021, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість у загальному розмірі 81 557,43 грн. Відповідно до умов вказаного договору слідує, що позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використання реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики, та сплатити неустойку, передбачену цим договором у випадку неповної та/або несвоєчасної сплати кредиту. У період з 22.03.2021 по 31.05.2021 між цими ж сторонами було укладено 20 додаткових угод до кредитного договору №330023898 від 19.03.2021 на загальну суму 18 800,00 грн. Згідно з п.п.2.1.1.5. п.2 кредитного договору №330023898 від 19.03.2021 товариство має право укласти договір відступлення права вимоги за договором або договір факторингу з будь-якою третьою особою, відповідно до чого, кредитодавець в будь-який час, в тому числі після закінчення дисконтного періоду, має право відступити право вимоги до позичальника будь-якій третій особі. В змісті позовної заяви позивач зазначив, що 28.11.2018 між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується відступити фактору право вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за оплату на умовах, визначених цим договором. Позивач стверджує, що прийняв належні права вимоги до відповідача за вказаними договорами та з моменту отримання такого права вимоги ним не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, в матеріалах справи договір факторингу за №28/1118-01 відсутній, а наявна лише додаткова угода до вказаного договору від 31.12.2020, що позбавляє суд можливості перевірити перехід прав вимоги від первісного кредитора до позивача. Крім цього, до позову долучено розрахунок заборгованості, відповідно до якого відповідач має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором №330023898 від 19.03.2021 в розмірі 81 557,43 грн., з яких: 21 798,08 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 59 759,35 грн. - сума заборгованості за відсотками. З урахуванням наведеного вище, зазначений розрахунок заборгованості суд не може покласти в основу рішення у справі, оскільки вказаний розрахунок здійснений ТОВ «ФК«ЄАПБ», а не первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», більше того, у цьому розрахунку взагалі відсутній запис у графі «кредитор» - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Такий розрахунок не є первинним документом та не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ №75 від 04.07.2018, а також з вказаного розрахунку неможливо встановити формування заборгованості та її складові, суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду. Тобто, даний розрахунок не є належним доказом суми заборгованості в розумінні положень ч.1 ст. 77 ЦПК України. Відповідний правовий висновок міститься в Постанові Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 01.02.2023 №199/7014/20 в якій суд, встановивши, що на підтвердження наявності в особи заборгованості за кредитним договором було надано лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду, дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача боргу за спірним кредитним договором. У конкретному випадку позивачем не долучено доказів переходу прави вимоги від первісного кредитора до позивача, не надано витяг з реєстру прав вимоги №146 від 10.08.2021 до договору факторингу №28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», та доказів правильності розрахунку та нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Фактично позивач просить стягнути заборгованість за договором без наявної на те правової підстави, та розмір якої доводить витягом з реєстру боржників за договором факторингу та додатковими угодами, які жодним чином не доводять умов кредитування і правильність розрахунку. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Зазначена позиція цивільно-процесуального законодавства щодо обов`язковості доказування тих чи інших підстав відображена також в ухвалі Верховного Суду України від 13.01.2010 року по справі №6-25561св08, у якій особі в задоволені позову було відмовлено у зв`язку з тим, що обставини, на які вона посилалася, не були підтверджені відповідними доказами. Із урахуванням наведеного, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed