Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

Представник позивача - адвокат Черкашин І.І. звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд: встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , їх батьком - [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2008 року по 25.10.2023 рік. Шлюб було розірвано рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2023 року у справі № 333/6747/23. Від сумісного шлюбу Сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Постановою Запорізького апеляційного суду від 12 березня 2024 року по справі № 333/1158/23 з матері дітей, [PERSON] , на користь батька, [PERSON] , стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, починаючи з 20 лютого 2023 року до повноліття дітей. Згідно розрахунку заборгованості від 27.05.2024 року наданим державним виконавцем Копач Я.М. сума заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей - складає 68 426 грн. 27 коп. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 березня 2024 року по справі № 333/7649/23 судом визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] - разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Щодо визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , суд дійшов висновку, що згідно ч. 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Тому останній вправі сам визначити своє місце проживання. 3 2011 року діти мешкають з батьком за адресою - [ADDRESS] (квартира батька Позивача - [PERSON] ) з 2021 року перебувають на повному виключно його утриманні, виховуються у дусі поваги, їм забезпечені всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку. Згідно довідки наданою навчальним закладом, де навчаються спільні діти колишнього подружжя (Запорізька спеціалізована школа з поглибленням вивченням іноземної мови № 7 3МР Запорізької обл.): адміністрація школи повідомляє, що учень 8-В класу [PERSON] , [INFO], навчається в школі з 01.09.2016 року та учень 9-В класу [PERSON] , [INFO], навчається в школі з 01.09.2015 року. З 2021 року їхня мати, [PERSON] , школу й батьківські збори не відвідувала, з класними керівниками та вчителями, які працюють в 8-В та 9-В класах, з приводу навчання та поведінки синів ( [PERSON] та [PERSON] ) не спілкувалася. Усіма питаннями, пов?язаними з навчанням і вихованням дітей, опікується батько [PERSON] . Тобто згідно вищенаведеного можна дійти висновку, що батьківські обов?язки стосовно синів - виконує лише батько, самостійно займається їх вихованням. Діти мешкають разом з батьком, в сім?ї панує доброзичлива атмосфера, діти зростають та розвиваються в любові та повазі, для них створені всі умови для повноцінного розвитку та виховання. Батько дітей офіційно працевлаштований, має офіційний стабільний дохід - чим забезпечує повноцінне життя собі та дітям В свою чергу мати фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов?язків по відношенню до синів, не відвідує їх, не цікавиться їх життям, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не приймає жодної участі у матеріальному забезпеченні, має заборгованість зі сплати аліментів. Станом на день звернення з даною заявою остання з 2021 року перебуває за кордоном у Чехії, з того часу на територію України не в`їжджала. Щодо мети встановлення факту: [PERSON] , як особа призивного віку, будучи військовозобов?язаним та особою, яка самостійно утримує та виховує своїх двох неповнолітніх дітей, задля отримання права на відстрочку від призиву, має надати до органів [INFO] документи, які підтверджують факт самостійного виховання та утримання дітей, а саме рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дітей. Отже, вихованням та утриманням дітей, які були народженні у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] - самостійно займається виключно їх батько. Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 26 липня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 30 вересня 2024 року витребувано з Державної прикордонної служби України інформації щодо перетину державного кордону громадянкою України [PERSON] . 03 листопада 2024 року з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшла відповідь, щодо витребуваної інформації. Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 05 грудня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримав викладені в позовній заяві обставини та просив їх задовольнити з підстав зазначених в ньому. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила. На адресу місця реєстрації відповідача судом було направлено судову повістку разом з копіями відповідних документів, які були повернуті працівниками пошти у зв`язку з відсутністю адресату за вказаною адресою. Заперечень стосовно позовних вимог позивача суду не надала. В судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування не заперечувала, щодо заявлених вимог та просила ухвалити рішення в інтересах дитини. В судове засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [INFO] не з`явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Пунктом 991 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, встановлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст. ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явився у судове засідання без поважних причин. Вислухавши пояснення учасників процесу, суд ухвалою від 25 березня 2025 року постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Розглянувши матеріали справи, суд враховує наступне. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, з 07 червня 2008 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя по справі №333/6747/23 від 25.10.2023 р. позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено, ухвалено: шлюб, зареєстрований 07.06.2008 року, Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 131, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , - розірвати. Рішення набрало законної сили 27 листопада 2023 року. Від даного шлюбу народились [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження: серії [NUMBER] , № [NUMBER] . Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 08 листопада 2023 року в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - відмовлено. Постановою Запорізького апеляційного суду від 12 березня 2024 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2023 року у цій справі скасовано у частині відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів та ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, починаючи з 20 лютого 2023 року до повноліття дітей. Іншу частину судового рішення залишено без змін. Також, постановою Запорізького апеляційного суду від 12 березня 2024 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2023 року встановлено: «….Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що відповідач виїхала на заробітки за кордон за спільним подружнім рішенням а діти залишилися мешкати з батьком також за згодою подружжя. Судом було враховано, що сімейні відносини між сторонами по справі та їх дітьми не припинилися: вони продовжили спілкуватися в телефонному режимі, обмінюватися інформацією відносно один одного, вітати зі святами, вирішувати спільно сімейні питання, як то наприклад: вимушений переїзд дітей та бабусь у Чеську Республіку в 2022 р. тощо. Також суд допитав свідків та дітей сторін, які зазначили, що Відповідачка систематично виявляє свій материнський інтерес до своїх дітей: спілкується з дітьми, вітає їх зі святами, дарує подарунки, утримувала дітей під час перебування їх в Чеській Республіці, проводила дозвілля з ними. В силу певних життєвих обставин: перебування в іншій країні, відсутність власного житла, складний графік роботи, проживання в умовах, не дуже придатних для проживання дітей, відповідачка не змогла забезпечити умови, щоб діти залишилися мешкати з нею в Чеській Республіці…» Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади № 2023/001353507, № 2023/009464600 та № 2023/001353540 від 13 лютого 2023 року [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 06 березня 2024 року визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили 16 квітня 2024 року. Актом про обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] від 30 вересня 2024 року засвідчено факт, що [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком (позивачем) за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання добрі. Санітарно-гігієнічні норми житла не порушено, наявні необхідні меблі та кімнати для сну, відпочинку, вживання їжі, прання, зберігання речей. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: діти забезпечені усім необхідним відповідно віку та потреб, задіяні у навчанні. З серпня 2021 року мати дітей [PERSON] виїхала за межі України, з того моменту діти проживають разом з батьком, знаходяться на його повному забезпеченні, наразі жінка має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей. [PERSON] та [PERSON] бажають і надалі проживати з батьком, усім забезпеченням займається виключно батько. З листа Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України від 06 листопада 2024 року вбачається, що [PERSON] 10 серпня 2021 року перетнула кордон на виїзд з України. Згідно довідки № 01-22/248 від 08 квітня 2024 року виданої директором та соціальним педагогом Запорізької спеціалізованої школи з поглибленим вивченням іноземної мови № 7 Запорізької міської ради Запорізької області, учень 8-В класу [PERSON] , [INFO], навчається в школі з 01.09.2016 року та учень 9-В класу [PERSON] , [INFO], навчається в школі з 01.09.2015 року. З 2021 року їхня мати, [PERSON] , школу й батьківські збори не відвідувала, з класними керівниками та вчителями, які працюють в 8-В та 9-В класах, з приводу навчання та поведінки синів ( [PERSON] та [PERSON] ) не спілкувалася. Усіма питаннями, пов`язаними з навчанням і вихованням дітей, опікується батько [PERSON] . Позивач працює, робота дає йому можливість забезпечувати дітей усім необхідним для нормального розвитку та проживання. Допитана в якості свідка [PERSON] , яка є бабусею дітей (матір [PERSON] ) Пояснила, що її донька [PERSON] в 2021 році виїхала за кордон - до Чеської Республіки та не поверталась до України. Діти перебувають на його утриманні. Інколи діти прижають до них у гості. Мати рідко спілкується з дітьми не приймає участі у вихованні дітей. Допитаний в якості свідка [PERSON] , який є сусідом [PERSON] , повідомив, що на даний момент [PERSON] проживає разом з синами та песиком за адресою: [ADDRESS] . Дружину не бачив з 2021 року. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст. 159 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У даній справі, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дітей. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно синів - [PERSON] , [PERSON] , а також відсутні інші докази, що відповідач не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин. Суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять доказів самостійного виховання [PERSON] .. [PERSON] їх батьком. Утримання та виховання дітей батьком є законним обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив заявник. Суд зазначає, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Крім того, системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому, до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Відповідач не вчинила жодних дій, які б свідчили про наявність спору з позивачем з приводу визначення місця проживання їх спільних дітей. Як вбачається із поданого позивачем позову, наданих в судовому засіданні пояснень, між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо виховання та утримання дитини, місце проживання дітей визначено, а суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги не вимогами до відповідача щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача - а фактично є вимогами на підставі яких позивач бажає отримати відстрочку від мобілізації, що свідчить про неефективний спосіб захисту обраний позивачем, та необґрунтованість і безпідставність поданого позову, а тому в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed