Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

в позові вказано: «… [PERSON] , за домовленістю з приватним нотаріусом Чіпком Ігорем Петровичем незаконно позбавила частки у спадковому майні свого брата [PERSON] . При цьому, Відповідач була достовірно обізнана з тим, що Позивач все життя проживав та був зареєстрований у спадковому майні по [ADDRESS] разом з спадкодавцем. Це єдине житло Позивача. Нотаріус свої обов`язки щодо з`ясування наявності інших спадкоємців та виклику їх не виконав. Позивач проживав, проживає та зареєстрований за адресою [ADDRESS] разом із мамою [PERSON] . Надалі представником позивача подано уточнення про те, що позивач проживав з [PERSON] , а не [PERSON] …». Тому позивач просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 11 листопада 2022 року, зареєстроване в реєстрі за № 1468, видане [PERSON] РНОКПП [NUMBER] на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2657713126040. Представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі. Третя особа подала суду письмове пояснення, відповідно до якого нотаріусу було надано письмову заяву відповідача про те, що вона єдина проживала зі спадкодавцем і інших спадкоємців немає, а позивач не подав заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про смерть № [NUMBER] [PERSON] померла 11/10/2021. 11/11/2022 видано свідоцтво про право на спадщину на ім?я відповідача про спадкування майна [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами. Сторонами не заперечено обставину їх походження від спадкодавця, родинний зв?язок між собою та належність до однієї черги спадкоємців. Спір виник з приводу повідомлення відповідачем нотаріусу, що вона є єдиним спадкоємцем [PERSON] та тільки вона прийняла спадщину. Відповідно до довідки № 484 від 19/04/2024 Департаменту адміністративних послуг за адресою [ADDRESS] зареєстровано [PERSON] , позивача з 17/09/1994 та відповідача з 08/06/1996. Відповідно до частини третьої\~статті 1268 ЦК України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу\~(шести місяців з дня відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Отже спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Доказу відмови позивача від спадщини відповідач суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Отже позивачем спростовано ту обставину, що тільки відповідач мала право на спадкування майна [PERSON] . В ст. 1300 ЦК України вказано, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Заяви про внесення змін в свідоцтво про право на спадщину позивач та його адвокат суду не подали. Визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним в цілому не належить до ефективних способів захисту цивільних прав, оскільки позивачу не належить право на частку відповідача. Разом з цим відповідач реалізувала своє право на звернення до нотаріуса, який оформив її спадкові права та позивачем не спростовано обставину належності відповідачу 1/2 частки на спадкове майно. При цьому вимога позивача до відповідача про визнання права власності на 1/2 частку позивача і заснована на внесенні змін у свідоцтво про право на спадщину. 04\~грудня 2019\~року у справі №\~917/1739/17\~ Велика Палата ВС пояснила, що принцип jura novit curia зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи. \~Положення принципу jura novit curia Велика Палата ВС зазначила в\~постанові від 12\~червня 2019\~року у справі №\~487/10128/14-ц: неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 вказала, що "при визначенні юрисдикції суд прагне запобігти ситуаціям штучного створення преюдиції чи ситуаціям, коли для вирішення одного спору потрібно ініціювати два і більше процесів у судах різних юрисдикцій. Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення - це означає, що обраний спосіб захисту (який часто зумовлений обмеженнями, що діють у певній юрисдикції) є неефективним. "Один спір - один процес" - це правило, якого Верховний Суд намагається дотримуватися і забезпечувати його через ухвалені правові висновки щодо юрисдикційності спорів". Це положення є релевантним і до спірних правовідносин в цьому спорі. Так в ст. 16 ЦК України вказано, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Тобто використанню підлягає спосіб захисту, що визначений законом, а не бажаний стороною на власний розсуд. Тільки у випадку, якщо законом не передбачено ефективного способу захисту права сторона може сформувати спосіб захисту, що є ефективним для відповідних спірних відносин. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56)). Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)). Неналежне виконання позивачем та його представником їх обов?язку за ст. 1300 ЦК України та намагання порушити у відповідь на дії відповідачки і права відповідачки не сумісне із принципами розумності і добросовісності цивільного законодавства за ст. 3 ЦК України. Ухвалення даного судового рішення не повинно тягнути за собою наслідки у наступному зверненні до суду із заявами про поновлення строків прийняття спадщини та повторному оформленні спадкових прав, які вже оформлені за відповідачем. Крім цього в ч. 1 ст. 13 ЦК України вказано, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Одним із таких наслідків є відмова в позові. В постанові Великої Палати ВС у справі № 487/10128/14-ц розміщено висновок про те, що зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до суду, а зміна підстав позову\~ це зміна обставин, на яких ґрунтується відповідна позовна вимога. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Отже метою позивача в даному спорі було припинення наслідків дій відповідача із оформлення у свою власність частки позивача у спірному будинку. Поновлення цього права позивача здійснюється за ст. 1300 ЦК України у спосіб внесення вірної інформації щодо відповідного права позивача, а не у формі визнання недійсним свідоцтва чи визнання права власності. Як неодноразово зазначено в постановах ВП Верховного Суду використання визнання права власності не є ефективним способом захисту прав, якщо законом передбачено ефективний спосіб захисту у спірних відносинах. Так для даного виду спорів законом визначено ефективний спосіб захисту в ст. 1300 ЦК України. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Таким чином саме на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов`язок на спростування доводів позивача щодо порушення його прав. Однак відповідач та його представник не подали суду будь-якого заперечення правових підстав позову. В ч. 1 ст. 141 ЦПК України вказано, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено 2511,20 гривень судового збору, які підлягають компенсації повністю за рахунок відповідача, оскільки за розгляд даного виду спору позивачу необхідно було сплатити зазначений розмір судового збору, незважаючи на часткове його задоволення, що не впливає на порядок розподілу судового збору. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial