Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Остерська міська рада Чернігівського району Чернігівської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Позивач вимоги мотивує тим, що з 19 червня 2015 року позивач перебував у шлюбі з [PERSON] . [INFO] у позивача з відповідачем народилась донька [PERSON] . 24 квітня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Фактично позивач сам виховує дитину з віку 1 рік 4 місяці. Мати дитини до розлучення періодично йшла з дому на різні проміжки часу, поверталася в основному, коли потрібні були грошові кошти, потім знову йшла. Декілька разів йшла з дитиною, тоді він їх розшукував, забирав дитину в занедбаному стані. Допомагала позивачу доглядати доньку мати позивача [PERSON] , з якою позивач і [PERSON] проживали та проживають на даний час. Відповідачка не приймає участі у вихованні дитини, не турбується про стан її здоров`я, не спілкується з нею, інтересу щодо проживання не виявляє, допомоги не надає. Позивач просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача на користь позивача на утримання [PERSON] аліменти у розмірі однієї чверті від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. Позивач, будучи допитаним як свідок, дав показання, що у 2015 році народилась донька [PERSON] , а в 2017 році, коли [PERSON] було 1.4 роки, [PERSON] поїхала з дитиною в Коростень і не повернулась до Києва, де вони проживали на той час. Потім зателефонувала і повідомила, що залишається в Коростені і подає на розлучення. В середині лютого 2017 року позивач приїхав і забрав доньку, оскільки про це попросила [PERSON] . Дитина була в занедбану стані. [PERSON] повернулась додому наприкінці березня, через 3-4 дні поїхала в Коростень і знову зникла. Так вона періодично з`являлась і зникала. 27 лютого 2022 року його знайомив [PERSON] , який проживає в Польщі, забрав [PERSON] і [PERSON] , де вони спочатку проживали в готелі, а потім в переїхали на квартиру. Однак проживання [PERSON] в Польщі було жахливим, мама про дитину взагалі не дбала, [PERSON] не завжди відвідувала школу, навіть не завжди була нагодована. В нього спілкування з [PERSON] на той час було лише в телефонному режимі. [PERSON] йому повідомляла, що змушена була навіть просити в когось їсти, оскільки мама цим питанням не займалася. Крім того, у мами там з`явився інший чоловік, з яким вона час від часу залишалася, запираючи [PERSON] в іншій кімнаті. В липні 2022 року було прийнято рішення, що [PERSON] варто повернутися в Україну. Відповідачка передала [PERSON] пану [PERSON] в населеному пункті Катовіца , звідки її забрали волонтери і він [PERSON] вже зустрічав у Волинській області на кордоні. [PERSON] повернулася без мами, мама залишилася в Польщі з іншим чоловіком. Потім він з [PERSON] виїхав до Варшави і там проживав з листопада 2022 року до жовтня 2023 року. Він в жовтні 2022 року поїхав до школи в Польщі, де навчалася [PERSON] , коли проживала там разом з мамою, щоб дитина продовжила навчання, проте їм відмовили, оскільки дитина не була атестована в травні 2022 року. В жовтні 2023 року він з [PERSON] повернувся до України, в місто Остер, де і наразі проживає. Відповідачка про [PERSON] в нього запитує лише між іншим, коли телефонує чи пише йому, щоб він їй допоміг фінансово. Дитиною мама взагалі не цікавиться, участі в її житті не приймає ніякої. [PERSON] з мамою в телефонному режимі відмовляється спілкуватися. Свідок [PERSON] , рідна сестра позивача, повідомила суду, що дитина проживає з батьком два роки, мати ніякої участі у житті дитини не приймає. [PERSON] час від часу буває у них в гостях і про маму взагалі не хоче говорити. У дитини образа, що мама її залишала. На дні народженні [PERSON] мами не було, вона навіть не телефонувала. Дитина про маму навіть не згадувала. [PERSON] розповідала як мама її запирала в кімнаті, коли вони проживали в Польщі. Влітку 2024 року (після судового засідання) мама приїжджала до [PERSON] , проте вона не захотіла з нею спілкуватися. Свідок [PERSON] повідомив суду, що він є колегою позивача і про ситуацію обізнаний зі слів позивача. Мама доглядом, вихованням, навчанням [PERSON] не займається, цим займається лише батько. Судом також було заслухано думку [PERSON] (за участі психолога [PERSON] ), яка повідомила суду, що проживає з батьком та бабусею (татовою мамою) майже два роки. 25 червня 2024 року бачила маму після суду, це була неприємна зустріч. Вона від неї відвикла, не хотіла її бачити. Коли вона жила з мамою в Польщі, мама виганяла її з кімнати, залишала саму, а сама йшла невідомо куди. Всім наразі її забезпечує тато, мама з нею і вона з мамою не спілкується. Мама її не любила та била. Відповідач була присутня в судовому засіданні лише один раз. Відповідачем було надіслано відзив на позовну заяву, в якому вона категорично заперечує проти задоволення позовних вимог та вважає подану позовну заяву безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, та стверджує, що позбавлення її, як матері батьківських прав, - спричинить психічну травму дитині, погіршить моральний стан, так як фактично не матиме жодного права на спілкування з дитиною, як матір. Крім того, відповідачка поінформувала суд, що вона виховує маленьку дитину, тому менше може уваги приділяти [PERSON] . Під час судового розгляду цивільної справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23 вересня 2022 року матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , батьком - [PERSON] (а.с. 13). Відповідно до акту від 10 серпня 2022 року обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] , в ході перевірки комісія встановила, що сім`я складається з 4 чоловік, а саме: батько [PERSON] , бабуся [PERSON] , дідусь [PERSON] . Санітарний стан житлового приміщення задовільний, будинок газифікований, підведено електропостачання, водопостачання, функціонує каналізація. Додатково присутнє пічне опалення. В. сім`ї [PERSON] створені належні умови для проживання, навчання, виховання та повноцінного розвитку дитини (а.с. 25). Рішенням Остерської міської ради від 29 серпня 2022 року № 17-25/VІІІ затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з ухиленням її від виконання своїх батьківських обов`язків (а.с. 23). У частині першій статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року). Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України). Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19». У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18 (провадження № 61-3357св21) вказано, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Крім того, у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків. Також ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) зазначив про те, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. Судом встановлено, що відповідач тривалий час не виконує свої батьківські обов`язки стосовно малолітньої доньки - [PERSON] , не піклується про її фізичний, духовний і моральний розвиток, не займається її вихованням, не цікавиться навчанням, матеріально не забезпечує. Враховуючи наведене, з метою захисту інтересів дитини та забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову і позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Частиною 3 ст. 166 СК України передбачено, що при задоволенні позову про позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. На підставі викладеного,

Outcome: approved