Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

30.08.2024 до Дарницького районного суду м. Києва надійшов позов керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області до [PERSON] про конфіскацію земельної ділянки, у якому він просить: - припинити громадянину російської федерації [PERSON] (паспорт громадянина російської федерації № [NUMBER] ), право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:650:0012 площею 0,0553 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, яка знаходиться по [ADDRESS] , шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області. - судові витрати покласти на відповідача, стягнувши їх на користь Київської міської прокуратури (вул. Предславинська, 45/9, м. Київ, 03150, ЄДРПОУ 02910019, банк ДКСУ м. Київ, код банку 820172, ІВАЖІА168201720343100001000011062, код класифікації видатків бюджету - 2800). Суд ухвалою від 09.09.2024 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, постановив проводити розгляд за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 18.11.2024 о 14 год. 00 хв., залучив до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійні вимоги предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] (проживає: [ADDRESS] ). Визнав явку [PERSON] в судове засідання обов`язковою. Викликав в судове засідання учасників справи; постановив Відповідача у справі повідомляти про всі судові засідання згідно з п. 11 ч. 8 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та шляхом надсилання повісток за адресою: [ADDRESS] . При повідомленні відповідача про розгляд справи суд враховує, що 23.12.2022 набрав чинності Закон України від 01.12.2022 № 2783-ІХ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993» (далі по тексту - Мінська конвенція). За даними МЗС України, відповідне повідомлення 29.12.2022 передано Виконавчому комітету Співдружності Незалежних Держав як депозитарію зазначених міжнародних договорів, яким підтверджено його отримання. Відповідно до вказаного повідомлення Українська Сторона зупиняє у відносинах з російською федерацією і Республікою Білорусь дію і 9 багатосторонніх міжнародних договорів на підставі ст. 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року внаслідок докорінної зміни, яка сталася щодо обставин, що існували при укладенні договору, і яка не передбачалась учасниками. Відповідно до ноти депозитарію Мінська конвенція та протокол припиняють свою дію у відносинах України з російською федерацією і Республікою Білорусь. Відповідно до ст. 72 Віденської конвенції про право міжнародних договорів якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення. Стаття 25 Закону України «Про міжнародні договори України» містить аналогічну норму, відповідно до якої зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого, чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами. Тому про усі засідання відповідач додатково повідомляється через оголошення на сайті Судової влади. Ухвалою, занесеною до протокола судового засідання від 18.11.2024, суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до розгляду по суті на 29.01.2025 о 14 год. 00 хв. Судове засідання з 29.01.2025 було відкладено на 19.03.2025 о 16.00 год. у зв`язку з неявкою відповідача повідомленого про дату та час проведення засідання належним чином. В судове засідання з 19.03.2025 о 16.00 год. Відповідач, який був повідомлений про дату та час проведення засідання належним чином (на адресу суду повернулися конверти із судовою повісткою адресовані відповідачу та третій особі із відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», окрім того суд відповідача додатково повідомляв про розгляд справи через оголошення на сайті), до суду не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд провів судове засідання без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом. Враховуючи, що прокурор 19.03.2025 подав заяву, у якійпроти заочного розгляду справи не заперечує, відповідач повторно не з`явився та причину неявки суду не повідомив, наданим процесуальним правом подання до суду відзиву на позовну заяву чи будь-яких інших заяв та клопотань до суду не скористався, тому суд, з урахування позиції прокурора, ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Позов обґрунтовано наступним. Підстави представництва інтересів держави в особі Київської міської ради прокурор обґрунтував таким. Прокурором подано позов при виконанні повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки встановлено порушення вимог ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України, що виразилися в невідчуженні громадянином російської федерації земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом встановленого законом строку. Позовні вимоги обґрунтовано такими обставинами. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 08.12.1999 серії ІІІ-КВ № 140816 [PERSON] [INFO] , належала земельна ділянка по [ADDRESS] з кадастровим номером 8000000000:90:650:0012 загальною площею 0,0553 га. В подальшому, у зв`язку зі смертю [INFO] власника, зазначена земельна ділянка перейшла в спадщину за законом до громадянина російської федерації [PERSON] , [INFO] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.2008 № 2-341, виданого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Дашко Ю.О. Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:650:0012, яка розташована по [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.2008 № 2-341 та державного акту на право власності на земельну ділянку від 22.09.2008 серії ЯЕ № 974780, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 22.09.2008 за № 10-7-08267. Відповідно до інформації наданої Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві та Київській області та Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) право приватної власності на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:90:650:0012) до цього часу зареєстровано за вказаним громадянином російської федерації. Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 13.02.2024 № 10-10-0.331-1396/2-24 та Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25.01.2024 № 0570202/3-1103 [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:650:0012, яка розташована по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про праву на спадщину за законом від 22.01.2008 № 2-341 та державного акту на право власності на земельну ділянку від 22.09.2008 ЯЕ № 974780 тобто майже 16 років. Отже, [PERSON] , будучи громадянином російської федерації не відчужив протягом року земельну ділянку сільськогосподарського призначення по [ADDRESS] , прийняту ним у спадщину чим порушив вимоги ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України. П. «е» ч. 1 ст. 140 Земельного кодексу України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Ч. 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 2 ст. 145 Земельного кодексу України у разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані прокурором докази, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю з таких мотивів. Представництво прокурором в суді інтересів держави у цій справі справі здійснюється обґрунтовано та спрямоване на задоволення суспільної потреби щодо охорони землі, яка є основним національним багатством України. Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. В свою чергу, особливості набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями на території України встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Згідно з ч. 1 ст. 39 вищевказаного закону виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Враховуючи зазначене, на правовідносини щодо права власності спірної земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:90:650:0012) по [ADDRESS] поширюється дія законодавства України. Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права приватної власності на землю є громадяни та юридичні особи. Відповідно до ч. 2 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із ч. Зет. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки ні відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Однак, ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України визначено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Статтею 22 Земельного кодексу України визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково- дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність або надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно витягу з Державного земельного кадастру встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:650:0012 відноситься до земель сільськогосподарського призначення та має цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби. В свою чергу, п «е» ч. 1 ст. 140 Земельного кодексу України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Частиною. 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 2 ст. 145 Земельного кодексу України у разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 145 Земельного кодексу України позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності. Враховуючи вищезазначене, законом передбачений чіткий обов`язок іноземця чи особи без громадянства відчужити земельну ділянку сільськогосподарського призначення протягом 1 року з дня набуття права власності на неї. Вказана норма є імперативною та не передбачає винятків. У випадку невідчуження такої земельної ділянки іноземцем чи особою без громадянства у встановлений законом строк, така земельна ділянка підлягає конфіскації на користь держави. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-18Іцсі8), особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Обставини, які установив суд [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , є громадянином російської федерації, документований паспортом [NUMBER] , виданим МВС «СОКОЛЬНИКИ» міста Москви 16.07.2002 року, код підрозділу 772-024 (а.с. 67,-69, 55). З копії свідоцтва про праву на спадщину за законом від 22.01.2008 № 2-341, виданого Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Дашко Ю.О. у спадковій справі № 923/07, спадкоємцем майна гр. [PERSON] , яка померла [INFO] , є її син - громадянин російської федерації [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , який мешкає в [ADDRESS] . Спадкове майно складається з земельної ділянки площею 0,0553 га, яка розташована на території [ADDRESS] (а.с. 57-58). Ця земельна ділянка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення (а.с. 22). З листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 13.02.2024 № 10-10-0.331-1396/2-24 та Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25.01.2024 № 0570202/3-1103 судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:650:0012, яка розташована по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про праву на спадщину за законом від 22.01.2008 № 2-341 та державного акту на право власності на земельну ділянку від 22.09.2008 ЯЕ № 974780. З документації із землеустрою (кадастрова справа СА-7879) встановлено, що [PERSON] є громадянином російської федерації та набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.2008 № 2-341, виданого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Дашко Ю.О. та в подальшому отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 22.09.2008 ЯЕ № 974780, а тому, відповідно до приписів ст. 81 Земельного кодексу України, вказана особа зобов`язана була відчужити її протягом року, а саме до 22.09.2009 (а.с. 50-85). 22.09.2008 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.2008 № 2-341 [PERSON] було видано державний акт серії ЯЕ № 974780 на право власності на земельну ділянку площею 0,0553 га, яка розташована по [ADDRESS] , яка відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення. Державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 101-7-08267 (а.с. 92). Отже, [PERSON] є громадянином російської федерації, однак, успадкувавши земельну ділянку сільськогосподарського призначення по [ADDRESS] , прийняв її у спадщину, оформив право власності на неї, однак не відчужив її протягом року, чим порушив вимоги ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України. Водночас, невідчуження вказаною особою спірної земельної ділянки, відповідно до приписів ст. 81 Земельного кодексу України свідчить про наявність підстав для конфіскації такої земельної ділянки на користь держави в порядку, передбаченому ст. 145 Земельного кодексу України. Щодо меж втручання судом у право власності [PERSON] суд керується наступними міжнародними актами та практикою ЄСПЛ. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України 17.07.1997 № 475/97-ВР і, з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України, застосовується судами України, як частина національного законодавства. При цьому, розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «ЕазіЛ^езІ: АПіапсе Ьітіїесі» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде до держано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Водночас згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав 1 людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними і принципами міжнародного права. Суд враховує, але не застосовує під час ухвалення рішення у цій справі висновок Верховного Суду України, викладений у постанові |від 18.09.2013 (справа № 6-92цс13), у якому зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю і дотриманням фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", від 11.03.2003 у справі "Новоселецький проти України", від 01.06.2006 "Федоренко проти України"). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1 зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими і заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Зі змісту ч. 1 ст. 348 Цивільного кодексу України вбачається, якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду. Частинами 1 і 2 ст. 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України; у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки; при цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість.», - оскільки правове регулювання законодавцем України змінилося, на час ухвалення зазначеного рішення Верховним Судом діяла інша редакція статті 145 Земельного кодексу України, яка не передбачала конфіскацію. В той час як на час розгляду судом цієї справи - норми частин 1, 2, 4 статті 145 Земельного кодексу України «Припинення права власності на земельну ділянку особи, якщо земельна ділянка не може належати їй на праві власності та/або у зв`язку з порушенням обов`язку щодо її відчуження протягом установленого законом строку», які підлягають застосуванню судом у цій справі викладено у такій редакції: «1. Якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. 2. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. 4. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.» Отже, аналізуючи згідно з трискладовим тестом, законність втручання судом у право на мирне володіння відповідачем, який є іноземцем, земельною ділянкою сільськогосподарського призначення на території України, суд зазначає, що таке втручання здійснюється на підставі закону - норм частин 1, 2, 4 статті 145 Земельного кодексу України, і переслідує легітимну мету - контроль за користуванням земельною ділянкою сільськогосподарського призначення відповідно до загального інтересу суспільства, що полягає у забезпеченні дотримання обмежень, установлених для земельної ділянки сільськогосподарського призначення, її збереженні та використанні як публічного простору. Що стосується розумного співвідношення (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. З огляду на наведені приписи норм національного законодавства, зокрема норму ч. 4 ст. 145 Земельного кодексу України, згідно з якою «Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.» та враховуючи зміст положень міжнародного права - ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і з основоположних свобод, суд вважає, що відповідачу у цій справі як колишньому власнику земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території України законодавством України гарантовано отримання виплати ціни конфіскованої за рішенням суду та проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, тому конфіскація на підстав норм частин 1, 2, 4 статті 145 Земельного кодексу України не є непропорційним втручанням у право власності відповідача у цій справі. Враховуючи зазначені норми, конфіскація земельної ділянки сільськогосподарського призначення по [ADDRESS] з кадастровим номером 8000000000:90:650:0012, що перебуває у приватній власності в [PERSON] , - та передача її у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, здійснюється судом, відповідно до закону - на підставі норм статей 81, 145 Земельного кодексу України, переслідує легітимну мету, та є пропорційним заходом, оскільки відповідачу у цій справі як колишньому власнику земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території України законодавством України гарантовано отримання виплати ціни конфіскованої за рішенням суду та проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем. Суд роз`яснює відповідачу його право на отримання у встановленому законодавством України порядку виплати ціни конфіскованої за рішенням суду та проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем. На підставі норм ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та ст. 13 ЦПК України, згідно з якою цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що прокурор довів позовні вимоги, тому позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, згідно з ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь Київської міської прокуратури підлягає стягненню сплачений за подання позову судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Outcome: approved