Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-27 00:00:00

Позивач Керівник Ужгородської місцевої прокуратури Д. Кириленко правонаступником якого є Ужгородська окружна прокуратура звернувся до Ужгородської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про скасування в частині рішень Ужгородської міської ради, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку та витребування земельної ділянки. Позов обгрунтовує тим, що рішенням 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за №1507 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0660 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . У подальшому, рішенням 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 вказаній особі затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку площею 0,0660 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Позивач зазначає, що вказані рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв`язку з чим такі підлягають визнанню незаконними з наступних підстав. Зокрема, позивач вказує на те, що за генеральним планом міста Ужгорода оспорювана земельна ділянка відносилась до земель загального користування - зелених зон і тому прийняття рішення Ужгородською міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку прийнято всупереч вимогам ст. ст. 20, 39 ЗК України та ст. 25 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Рішення про затвердження проекту землеустрою оспорюваної земельної ділянки також не відповідає вимогам ст. ст. 1, 4 Закону України «Про мораторій на зміну цільового призначення в містах та інших населених пунктах». Рішення про затвердження проекту землеустрою оспорюваної земельної ділянки також не відповідає вимогам ст. ст. 19, 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Крім того позивач вказує на те, що ні плану зонування ні детального плану території , за рахунок якої відведено земельну ділянку станом на прийняття рішення про їх відведення не було (такі прийняті лише на тій же сесії і не набрали законної сили), відтак передача земельних ділянок відбулася також з порушенням ст. ст. 19, 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Також в позовній заяві вказано, що відведенням земельної ділянки порушено вимоги санітарно-захисних зон в частині допустимої відстані від кладовища, чим порушено також і вимоги ч. 1 ст. 112, ч.ч. 1, 2 ст. 114 Земельного кодексу України. Оскільки відведення земельної ділянки було здійснене для будівництва будівлі, яке по суті спрямоване на постійне перебування людей, то оспорюваним рішенням порушено також і вимоги ч. 1 ст. 112, ч.ч. 1, 2 ст. 114 Земельного кодексу України. Зазначає, що оспорювана земельна ділянка є зеленою зоною загального користування і в силу вимог ст. 51 ЗК України відноситься саме до земель рекреації, прийняттям рішення про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення цієї землі також грубо порушено і вимоги ст. 9 «Про державну експертизу землевпорядної документації». Також наголошує на тому, що державна реєстрація на право власності на земельні ділянки посвідчують право власності й здійснюються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, а тому вважає, що у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі рішення про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки. Позивач вважає, що враховуючи те, що рішення Ужгородської міської ради яким затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку є незаконним, запис про державну реєстрацію права власності повинен бути скасованим. Позивач Ужгородська місцева прокуратура правонаступником якої є Ужгородська окружна прокуратура обґрунтовує своє представництво у даній справі положеннями ст. 121 Конституції України, ст. 45 ЦПК України та вказує, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Положення про Держсільгоспінспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2021 №459/2011, Державна інспекція сільського господарства України є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якої, згідно зі ст..6 цього Закону, належить здійснення контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, однак вказаний контролюючий орган не наділений повноваженнями звертись до суду про скасування незаконних рішень ради. На підставі викладеного позивач просить суд визнати незаконним та скасувати пункт п.2.63 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за №1507 та п.1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 площею 0,0660 га. В ході розгляду справи, 04.12.2023 року позивач, скориставшись наданими йому правами передбаченими ст. 49 ЦПК України, подав до суду клопотання про залучення співвідповідача та відповідно про зміну предмету позову. Клопотання обґрунтовує тим, що спірна земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 площею 0,0660 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, що є предметом позову, відчужена на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу за №106 від 04.11.2020. Разом з цим, на даний час земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 як об`єкт цивільних прав не існує. За інформацією, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказана земельна ділянка, новим власником [PERSON] об`єднана із іншою належною їй на праві власності земельною ділянкою за кадастровим номером 2110100000:31:001:0227, площею 0,0087 га, а новоствореній земельній ділянці, площею 0,153 га присвоєно кадастровий номер 2110100000:31:001:0392. Сформована земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:31:001:0392, загальною площею 0,153 га була утворена за рахунок, у тому числі, земельної ділянки загальною площею 0,0660 га, кадастровий номер 2110100000:31:001:0278, а остання вибула із володіння територіальної громади незаконно. Таким чином, у зв`язку із витребуванням земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278, земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:31:001:0392 не може існувати як об`єкт цивільних прав в силу наведених положень статті 79-1 Земельного кодексу України (аналогічна позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 29.06.2022 у справі №924/1411/20). Враховуючи викладене просив суд : залучити в якості співвідповідача по цивільній справі №308/9918/16-ц- [PERSON] ; а позовні вимоги заяви викласти в наступній редакції: 1) Визнати незаконним та скасувати п. 1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882. 2) Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:31:001:0392, площею 0,153 га, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та державну реєстрацію вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. 3) Витребувати земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278, площею 0,0660 га від [PERSON] в координатах, межах та конфігурації, що була передана у власність Костак на підставі п. 1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 на користь територіальної громади міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 33868924). Також у вказаній справі 23.02.2024 року прокурором подано клопотання про прийняття та дослідження нових доказів. З поданного клопотання вбачається, що [PERSON] будучи депутатом Ужгородської міської ради, під час виникнення конфлікту інтересів не повідомив про нього у встановленому порядку колегіальний орган Ужгородську міську раду і вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання та взяв участь у голосуванні за рішення № 1882 від 09.11. 2015 року «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення [PERSON] порушення вимог ст. 28, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підтверджено у постанові Ужгородського міськрайонного суду від 12.04.2017 року у справі № 308/12880/16-п, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 172 -7 КУпАП. Зазначає, що оскільки голосування проходило за рішення в цілому, [PERSON] не мав право братии участь у голосуванні, а отже таке рішеннняв силу вимог ст. 67 ЗУ «Про запобігання корупції» підлягає скасуванню. Вказує, що прийняте рішення Ужгородської міської ради за N?1882 від 09.11.2015 є незаконним, оскільки прийняте в умовах реального конфлікту інтересів одного з депутатів, яка голосувала за прийняття такого рішення та бездіяльності інших депутатів відповідної ради, які як члени постійної комісії з врегулювання конфлікту інтересів не вчинили жодних дій для врегулювання такого конфлікту. Також проінформував суд, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.06.2023 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв?язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження N? 42015070030000163 від 25.11.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. Вказана ухвала підтверджує доводи про відсутність окремих депутатів на сесії 09.11.2015 при прийнятті рішення про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] . Позиція сторін справи : Представник позивача в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримав повністю, та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та заяві про зміну предмету позову. Зокрема зазначив,що участь у 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року прийняло 29 депутатів, що складає менше половини депутатів від загального складу ради, а тому вказана сесія не була повноважною у зв`язку з відсутністю кворуму, а тому зміни до порядку денного і всі прийняті на цій сесії рішення є незаконними. В подальшому без відповідного кворуму відбулося голосування за рішення Ужгородської міської ради № 1882 від 09.11.2015 року «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок( проект № 1626), відповідно до якого оспорювану земельну ділянку передано у власність [PERSON] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Вказав на те, що право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення, а тому суперечить інтересам держави і суспільства в цілому, зокрема мешканців м. Ужгорода. Окрім того вказує на те, що за генеральним планом міста Ужгорода оспорювана земельна ділянка відносилась до земель загального користування - зелених зон і тому прийняття рішення Ужгородською міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку прийнято всупереч вимогам ст. ст. 20, 39 ЗК України та ст. 25 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Представник Ужгородської міської ради в судове засідання повторно не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду справи. Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада. Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України). Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку. Результат аналізу частини шостої статті 128, частини першої статті 130 ЦПК України дає підстави для висновку, що судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи лише у разі наявності у нього офіційної електронної адреси. Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постанові від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22). Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово була повідомлена у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, відзив до суду не надходив. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти «вручено» за №0610219212065 та №0610236046926 та згідно відстеження трек номеру з додатку «Уккпошта» як «вручено одержувачу» за №0610227612714 та №0610206111561. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово була повідомлена у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, відзив до суду не надходив. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» за №0600249555034, №0610206130990, №0610236048171 та №0610227611033. Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в призначене судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідачі повідомлені належним чином повторно не з`явилися до суду без повідомлення причин, не подали відзив, тому, при відсутності заперечень зі роцессу позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Заяви, клопотання : 02.12.2016 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи. 28.03.2017 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 29.03.2017 року представником відповідача Костак О.П. подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 05.09.2017 року представником відповідача Костак О.П. подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 05.09.2017 року представником позивача подано до суду клопотання про призначення судової експертизи. 26.10.2017 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про перенесення розгляду справи. 13.12.2017 року представником позивача подано до суду клопотання про прийняття та дослідження нових доказів. 23.05.2018 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 27.08.2018 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про перенесення розгляду справи. 04.12.2018 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про перенесення розгляду справи. 07.05.2020 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 26.02.2021 року представником відповідача Костак О.П. подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. 25.03.2021 року представником відповідача Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. 26.01.2023 року представник позивача подав клопотання про передачу цивільної справи на об`єднання. 04.12.2023 року представником позивача подано клопотання про залучення співвідповідача та зміну предмету позову. 28.02.2024 року представником відповідача [PERSON] подано до суду заяву про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами справи. 26.03.2024 року представником відповідача Костак О.П. подано до суду заяву про відкладення розгляду справи. 26.11.2024 року представником позивача подано заяву про розгляд клопотання без їх участі. 23.02.2024 року представником позивача подано клопотання про прийняття та дослідження нових доказів. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 23.11.2016 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по даній справі. 27.04.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду задоволено клопотання позивача про передачу цивільної справи. 29.09.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду відмовлено в задоволенні клопотання про об`єднання справ. 04.12.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду до справи залучено співвідповідача. 26.11.2024 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Фактичні обставини справи: Так, судом встановлено, що пунктом 2.63 рішення XXVI сесії VI скликання Ужгородської міської ради «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» № 1507 від 07 листопада 2014 року надано гр. [PERSON] дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0660 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] . (а.с. 11 Т.1). Так, судом встановлено, що у 2010 році до Ужгородської міської ради Закарпатської області обрано 60 депутатів, що підтверджується відомостями з офіційного веб-сайту Ужгородської міської ради. Враховуючи вимоги ст. 100 ЦПК України, беручи до уваги висновки Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20, зважаючи на відсутність у відповідачів та їх представників заперечень щодо кількості депутатів міської ради, обраних на сесію, у межах якої приймалося оспорюване рішення, суд виходить з того, що кількість депутатів ради, обраних на відповідну сесію становить 60 осіб. П. 1.22 Рішенням 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11. 2015 року за № 1882 [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 площею 0,0660 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та передано її у власність.(а.с. 12-13 Т.1) На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування Управлінням Держземагенства в Ужгородському районі за громадянинкою [PERSON] було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 площею 0,0660 га. Пізніше, як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №356836960 від 04.12.2023 року, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 площею 0,0660 га було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №106 від 04.11.2020 року (номер запису про право власності 12019903). Цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Судом встановлено, що згідно листа заступника начальника управління Квіт В. від 19.09.2016 №265/20-13 повідомлено керівника Ужгородської місцевої прокуратури про те, що ділянка за кадастровим №21101000000:31:001:0278 згідно публічної кадастрової карти та генплану 2004 року знаходиться на території зелених насаджень загального користування. ( а.с. 14, Т.1) Судом встановлено, що згідно Акту перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель вбачається, що при складанні проекту землеустрою встановлено, що через земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS] , площею 0,0660 га, що передана у власність гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) проходять межі санітарно-захисних зон від кладовища площею 0,0660 га. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №356291585 від 29.11.2023 земельна ділянка з кадастровим номером 21101000000:31:001:0392 на праві власності належить [PERSON] . Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №356836960 від 04.12.2023 земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №106 від 04.11.2020 року належить [PERSON] . Судом встановлено, що згідно інформації наданої в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Відділу в Ужгородському районі Бомбушкар В. земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:31:001:0392 утворена шляхом об`єднання раніше сформованих земельних ділянок за кадастровими номерами 2110100000:31:001:0277 та 2110100000:31:001:0278, які належали гр. [PERSON] на праві приватної власності. Разом з тим, судом встановлено, що старшим слідчим слідчого відділу Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області Пекарем В.І. здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №42015070030000163 від 25.11.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 КК України. Як встановлено судом, 15 січня 2018 року [PERSON] , у межах кримінального провадження № 42015070030000163 від 25.11.2015 року, було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, а саме службовій недбалості, тобто у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків, через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадським інтересам. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.06.2023 року звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України на підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності; кримінальне провадження №42015070030000163 відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, - закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. Закриття даного кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності та звільнення [PERSON] (відповідальної особи по роботі з депутатами та постійними комісіями) від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України відноситься до нереабілітуючих підстав, тобто таких які не знімають підозру, але звільняють від кримінальної відповідальності. Як зазначалось, 09.11.2015 відбулось голосування за рішення Ужгородської міської ради №1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проект №1626), відповідно до якого Перед початком 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради, 09.11.2015 о 10 год. 06 хв., у відповідності до ст. 34 Регламенту, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів. В подальшому, 09.11.2015 о 10 год. 07 хв. проведено повторну реєстрацію, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 33 депутати Ужгородської міської ради. Відповідно до роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» щодо прийняття проекту рішення №1626 за основу проголосувало 32 депутати Ужгородської міської ради. Так, серед присутніх депутатів значаться, зокрема, депутати [PERSON] (пульт для голосування № 57), [PERSON] (пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49). З оглянутого у судовому засіданні листа № 394 від 13.04.2016 року командира військової частини [NUMBER] полковника м/с [PERSON] встановлено, що з 05.11.2015 року по 08.12.2015 року полковник [PERSON] , [INFO] перебував на стаціонарному обстеженні у травматологічному відділенні військової частини [NUMBER] ( [INFO] ) (а.с. 102,Т.1). Також згідно з інформацією Державної прикордонної служби, викладеної в листі №5/13-93 від 07.04.2016 [INFO] , [PERSON] з 08.11.2015 по 12.11.2015 та [PERSON] з 08.11.2015 по 20.11.2015 перебували за межами Державного кордону України. Окрім того судом встановлено, що [PERSON] , будучи депутатом Ужгородської міської ради, під час виникнення конфлікту інтересів не повідомив про нього в установленому порядку колегіальний орган Ужгородську міську раду і вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання (4 пленарне засідання) взяв участь у голосуванні і голосував за рішення № 1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Згідно з Роздруківкою результатів голосування із зазначенням прізвищ депутатів Ужгородської міської ради на четвертому пленарному засіданні XXVII сесії Ужгородської міської ради VI скликання 09 листопада 2015 року за проект № 1626 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» в цілому, депутат [PERSON] проголосував «ЗА». З даної Роздруківки також встановлено, що всього проголосувало 33 депутати, з них: «ЗА» - 32; «ПРОТИ» - 0; «УТРИМАЛОСЬ» - 0; «НЕ ГОЛОСУВАЛО» - 1. РІШЕННЯ ПРИЙНЯТО. Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення [PERSON] порушення вимог ст. 28, ч.2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підтверджено в постанові Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.04.2017 у справі № 308/12880/16-п, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП. Вказана постанова Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в цій частині залишена без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2017. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції статті, яка діяла на час вчинення правопорушення) близькі особи - особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких із суб`єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб`єкта. Статтею 35 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності Президента України, народних депутатів України, членів Кабінету Міністрів України, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, суддів, суддів Конституційного Суду України, голів, заступників голів обласних та районних рад, міських, сільських, селищних голів, секретарів міських, сільських, селищних рад, депутатів місцевих рад визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів. Разом з тим, у частині другій статті 35 Закону України «Про запобігання корупції» зазначено, що у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом. Відповідно до пункту 1.1.2 Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затвердженого рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 29.09.2017 № 839 (далі - Методичні рекомендації) «... депутат сільської ради в силу приписів статті 59-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", якщо розгляд, підготовка чи прийняття рішення радою з певного питання утворює конфлікт інтересів у такого депутата, зобов`язаний самостійно публічно оголосити про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання. Контроль за дотриманням цих вимог, надання консультацій та роз`яснень покладається на постійну комісію, визначену відповідною радою». За частиною другою статті 35 Закону член колегіального органу, у разі виникнення у нього реального чи потенційного конфлікту інтересів, не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом, а його заява про конфлікт інтересів заноситься в протокол засідання колегіального органу. Згідно з частиною першою статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 у справі №442/730/17 назвала помилковими висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для скасування прийнятого рішення, де голос особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, не був вирішальним та не вплинув на правомірність прийняття цього рішення, а також, що чинним законодавством не передбачено необхідності безумовного скасування рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого за наявності конфлікту інтересів. Отже, для встановлення порушення процедури прийняття рішення, визначальним є сам факт участі депутата у голосуванні за наявності конфлікту інтересів (незалежно потенційного чи реального), а не вплив такого голосування на прийняте рішення з урахуванням наявності кваліфікованої більшості, необхідної для прийняття позитивного рішення колегіальним органом. Прийняте в умовах реального конфлікту інтересів у одного з депутатів рішення органу місцевого самоврядування компрометує, спаплюжує таке рішення, та, як наслідок, нівелює довіру суспільства до органів місцевого самоврядування в цілому. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року у справі № 459/2673/16 у подібних правовідносинах, оскільки у ньому міститься помилковий висновок, що наявність потенційного або реального конфлікту інтересів не тягне за собою автоматичної недійсності прийнятих рішень колегіального органу, а лише у визначених законом випадках може вплинути на втрату правомочності органу. Аналогічна позиція Верховного Суду відображена й у постанові від 16.10.2019 у справі 445/2346/16-ц. Крім того, Верховний Суд у постанові суду від 31.10.2018 у справі №810/2500/16 звертає увагу на помилковість висновку, що стаття 67 Закону України «Про запобігання корупції» не містить імперативного припису про обов`язковість визнання незаконним та скасування такого рішення, оскільки, альтернатива у вказаній статті зазначена, виключно, щодо вибору способу оскарження рішення прийнятого за наявності конфлікту інтересів (скасування органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, чи визнання незаконними рішень в судовому порядку), і не передбачає іншої компетенції суду, ніж визнання такого рішення незаконним, у порядку, встановленим процесуальним законом. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 21.09.2018 у справах № 237/2574/17, № 237/2242/17. Оскільки, п. 1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 прийнято в тому числі за участі депутата Ужгородської міської ради [PERSON] в результаті корупційних адміністративних правопорушень, приймаючи до уваги той факт, що у голосуванні прийняло участі менше половини депутатів від загального складу ради, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання незаконним та скасування пункту 1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882. За ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, у тому числі безпосередньо у судовому засіданні. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 88.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21)). Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З огляду на викладене, пункт 1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за № 1882 повинен бути визнаний незаконним і скасований. Що стосується позовних вимог в частині витребування земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 від [PERSON] площею 0,0660 га, на користь територіальної громади міста Ужгород, суд виходить з наступного. Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Відповідно до статті 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на подальше відчуження незаконно переданого у приватну власність майна (земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 площею 0,0660 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, інтереси власника - держави (в особі територіальної громади міста Ужгорода) порушені. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). ЦК України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України). Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 5 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Ужгородська міська рада. При цьому ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Територіальна громада міста як власник спірної земельної ділянки делегує міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Здійснення міською радою права власності, зокрема розпорядження земельною ділянкою, не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може вважатись вираженням волі територіальної громади. У даній справі земельна ділянка вибула з володіння власника (територіальної громади міста Ужгорода) незаконно, тобто поза його волею, оскільки рішення про її передачу у приватну власність суперечить діючому законодавству. Отже, пред`явлення прокурором позову в інтересах держави до добросовісного набувача про витребування цього майна на підставі ст. 388 ЦК України відповідає вимогам закону. Аналогічні висновки у подібних правовідносинах Верховний Суд України сформулював у постановах від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 29.05.2019 в справі № 367/2022/15-ц, від 13.04.2022 у справі №658/2250/20 та багатьох інших. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Аналогічний висновки викладені у постанові Великої палати Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі №368/1158/16-ц. Також згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.07.2018 № 361/3009/16-ц, майно може бути витребувано від кінцевого набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, оскільки вимоги власника про визнання недійсними правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після визнання незаконним і скасування первинного рішення про його відчуження, не підлягають задоволенню. Із вказаною позиціями погодилася також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц, зазначивши, що віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. З урахуванням наведеного, встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника територіальної громади міста Ужгород, не з її волі, суд дійшов п висновку з приводу того, що прокурором Ужгородської окружної прокуратури правомірно заявлено позовну вимогу про витребування такої земельної ділянки, на підставі положень статі 388 ЦК України, оскільки, такий спосіб захисту забезпечить відновлення порушених прав територіальної громади міста Ужгород. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2023 року по справі №308/12875/18. Разом з цим, на даний час земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 як об`єкт цивільних прав не існує. За інформацією, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказана земельна ділянка новим власником [PERSON] об`єднана із іншою належною їй на праві власності земельною ділянкою за кадастровим номером 2110100000:31:001:0277, а новоствореній земельній ділянці, площею 0,153 га присвоєно кадастровий номер 2110100000:31:001:0392. Що стосується позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:31:001:0392, площею 0,153 га, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та державну реєстрацію вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають реєстрації в Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру. Відповідно до ч. 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. При цьому формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. Вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21, пункти 57-60, 73). Аналогічних висновків щодо можливості захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб у разі формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик, Велика Палата Верховного Суду дійшла і в ряді інших постанов. а саме: від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц (провадження N 14-376цс18, пункт 56), від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17 (провадження 12-2гс19, пункт 7.36), від 01.09.2020 у справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65цс20, пункт 61), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження 14-2цс21, пункт 200). Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 640/8456/16-ц, у разі об`єднання земельних ділянок не відбувається виникнення чи створення іншого нового майна, відмінного від попереднього, не має місця перетворення або переробка тощо, фактично та юридично відбувається заміна кількох правовстановлюючих документів на один новий, яким засвідчено право власності на те саме майно, що й у попередніх документах. Залишаються попередніми як правові, так і фізичні характеристики об`єднаних ділянок, зокрема, не відбувається зміна їх цільового призначення, розташування тощо. За таких обставин, ефективним способом захисту інтересів держави буде витребування земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:31:001:0278 від [PERSON] в координатах, межах та конфігурації, що була передана у власність [PERSON] на підставі п. 1.22 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради № 1882, що неможливо без скасування державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:31:001:0392 у Державному земельному кадастрі. Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов. Дану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 у справі № 910/8060/19. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, зазначено про те, що застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (принцип процесуальної економії). Частиною 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема: 1)гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 2-1) одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості та державної реєстрації прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. За подібних підстав Верховний Суд у постанові від 31.01.2023 у справі №924/504/20 зазначив, що «…повернення земельної ділянки у володіння власника (титульного володільця) шляхом задоволення позовної вимоги про витребування майна в повній мірі не відбувається з огляду на те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6822484100:03:001:0128 втратила статус об`єкта цивільних прав, тому рішення суду про витребування майна не є підставою для здійснення реєстратором відповідних дій щодо проставлення відмітки про скасування державної реєстрації прав і відкриття закритого розділу державного реєстру прав та відповідної реєстраційної справи, оскільки за відповідачами зареєстровано право не на витребувану спірну земельну ділянку, а на новоутворену земельну ділянку, що не відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника земельної ділянки.» Отже, з метою ефективності способу захисту порушених інтересів держави є також підстави скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:31:001:0392, площею 0,153 га, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та державну реєстрацію вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Такі висновки щодо ефективності обраного прокурором способу захисту, з урахуванням встановлених обставин, відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 672/1790/18. Судом було взято до уваги, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. В питаннях оцінки «пропорційності» Європейського суду з прав людини, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року). Отже, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Водночас, Ужгородською міською радою протиправно, всупереч вимог земельного законодавства передано у приватну власність земельну ділянку за рахунок зеленої зони загального користування, розміщеної в санітарній захисні зоні від кладовища. При цьому набувачі земельної ділянки [PERSON] та в подальшому [PERSON] повинні були усвідомлювати встановлені законом обмеження щодо передачі відповідної земельної ділянки у приватну власність та обмеження щодо її подальшого використання, що ставить їх добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів та підтверджує дотримання «справедливого балансу» у даних правовідносинах. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що даний позов ґрунтується на вимогах закону, є підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до задоволення. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що аналіз досліджених у справі доказів свідчить, що прокурором було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень та такі його доводи не були спростовані належними та допустимими доказами відповідачів, суд приходить до висновку, що змінені позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат: Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Разом з тим солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає сплаті судовий збір у рівних частках у розмірі по 1378,00 гривень з кожного. На підставі викладеного та,

Outcome: approved