Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У серпні 2021 року до суду надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що [INFO] померла їхня бабуся [PERSON] , яка проживала та була зареєстрована по [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями майна [PERSON] 28 листопада 2015 року позивачі отримали у встановленому законом порядку свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті бабусі, спадщина якої складалася з 6/32 частин житлового будинку [ADDRESS] , з відповідними надвірними будівлями та спорудами. Інші частини зазначеного вище будинку наразі належать на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частині на кожного, а 5/16 частин будинку належить [PERSON] згідно договору дарування від 23.11.2028, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . У серпні 2021 року позивачам стало відомо, що [PERSON] , яка була співмешканкою батька позивачів, набула у приватну власність зазначену частину спірного будинку на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, посвідченим 13.03.2010 Броварською міською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим в реєстрі за № 1-543, котре отримано після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та є рідним батьком позивачів та рідним сином їхньої баби [PERSON] . У 2018 році [PERSON] згідно договору дарування відчужила успадковану частину будинку на користь своєї дочки [PERSON] . На час смерті батька позивачів [PERSON] його матір [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , була непрацездатною, їй на той час виповнилося 81 рік, відтак вона мала право на обов`язкову частку спадщини сина, тобто 5/32 частин спірного будинку, й прийняла спадщину фактично. З наведених підстав, [PERSON] та [PERSON] просять суд визнати недійсним договір дарування 5/16 частин житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 23 листопада 2018 року, зареєстрований у реєстрі за № 2500; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене 13 березня 2010 року Броварською міською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 1-543 у частці 5/32 частин вищевказаного будинку, що є обов`язковою часткою [PERSON] , яка є матір`ю померлого [PERSON] ; визнати за кожним з позивачів, тобто за [PERSON] та за [PERSON] , право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 5/64 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а також стягнути з відповідачів судові витрати. Заперечення відповідачів 15 лютого 2022 року від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвоката Винокурова О.В. надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] та [PERSON] , в яких відповідачі заперечують проти заявлених вимог. В обґрунтування своїх заперечень посилалися на те, що за життя [PERSON] , матір [PERSON] , яка має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті сина, що відповідачами не оспорюється, до нотаріальної контори не зверталася із відповідною заявою про прийняття спадщини. Померлий [PERSON] на момент смерті не проживав разом з матір`ю, а проживав у своїй фактично відокремленій частині будинку [ADDRESS] , разом з цивільною дружиною [PERSON] . Спірний будинок на момент смерті [PERSON] фактично розділений на три окремі частини, придатні до окремого проживання, перша з них належить сім`ї [PERSON] , друга належала [PERSON] , а третя [PERSON] . З наведених підстав, відповідачі вважають, що [PERSON] не прийняла спадщину після смерті сина та не реалізувала своє право на обов`язкову частку у спадщині. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане нотаріусом на ім`я [PERSON] згідно заповіту, посвідченого 14 квітня 2009 року у встановленому законом порядку. Такий заповіт до цього часу в судовому порядку не оспорювався та не скасовувався, відтак правові підстави для скасування оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом відсутні. Вимога щодо визнання недійсним договору дарування 5/16 частин спірного житлового будинку від 23 листопада 2018 року є похідною від позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, й оскільки такі вимоги відповідачі вважають безпідставними, й інших підстав для визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування у позові не наведено, то така вимога позивачів є також необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. Крім того, [PERSON] та [PERSON] наголошували на тому, що позовні вимоги в частині визнання права власності на належну відповідачу [PERSON] частину будинку є безпідставними, оскільки 5/16 частин будинку [ADDRESS] не увійшла до спадкової маси після смерті [PERSON] так, як остання спадщину після смерті [PERSON] не прийняла, заповіт сина не оскаржувала, у судовому порядку таке право за [PERSON] не визнано. За наведених обставин, відповідачі вважають, що позивачі звернулися до суду за захистом неіснуючого спадкового права та обрали неналежний спосіб захисту своїх прав. право на частину спірного житлового будинку. Позивачі пропустили строки позовної давності, оскільки отримали свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] 28 листопада 2015 року, тобто з того часу, будучи повноцінними співвласниками будинку та розуміючи обсяг успадкованого нерухомого майна, могли довідатися про порушення свого права, а звернулися до суду з позовом через 5 років і 9 місяців. З огляду на все вищевикладене, просили відмовити у задоволенні у повному обсязі. Заяви, процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Сердинського В.С. від 09 листопада 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Петришин Н.М. від 07 листопада 2023 року справу прийнято до провадження судді та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивачів адвокат Усенко М.М. подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивачів та їхнього представника, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та представник відповідачів адвокат Винокуров О.В. заперечували проти позовних вимог, просили в їх задоволенні відмовити у повному обсязі. Обставини справи, що встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Згідно свідоцтва про народження від 04.11.1953, [INFO] народився [PERSON] , батьком якого є [PERSON] , матір`ю [PERSON] . [INFO] народився [PERSON] , батьком якого у свідоцтві про народження серії [NUMBER] зазначений [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження від 10 травня 1984 року, позивач [PERSON] народився [INFO] , батьком якого є [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Позивач [PERSON] народилася [INFO] , її батьком є [PERSON] , матір`ю [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Прізвище позивача [PERSON] змінено на шлюбне « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією шлюбу 25 лютого 2006 року з [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 25.02.2006. Судом встановлено, що [PERSON] [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27.12.2006 приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу, зареєстрованого за № 4397, набули у власність будинок [ADDRESS] . За змістом договору, [PERSON] [PERSON] належить по 1/4 частині житлового будинку [ADDRESS] , [PERSON] 1/2 частина спірного будинку. 05 грудня 2007 року [PERSON] уклала з подружжям [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу частини житлового будинку, згідно якого [PERSON] продала подружжю 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер. Державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Журавською В.В. видані свідоцтві про право власності, згідно яких [PERSON] , [INFO] , належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте за час шлюбу, а також про право власності за законом. Так, частка [PERSON] після смерті чоловіка склала 3/16 (3/32+3/32) частин будинку з відповідними надвірними будівлями [ADDRESS] . Сину спадкодавця - [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/16 частину будинку. [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 04 серпня 2015 року повторно, [PERSON] помер [INFO] . За життя, а саме 14.04.2009, [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме за законом право, заповів [PERSON] , [INFO] . Заповіт у судовому порядку не оспорювався і є чинним, на підставі нього відповідач [PERSON] набула права власності на 5/16 часток житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до Договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 23 листопада 2018 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріально округу Київської області Лазарєвою В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 2500, [PERSON] передала у власність дочки [PERSON] 5/16 часток у праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 2 вищезазначеного договору, предмет договору належав дарувальнику на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 13.03.2010 Броварською міської державною нотаріальною конторою в реєстрі за № 1-543. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 11 квітня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, [PERSON] , баба позивачів, померла [INFO] . Згідно з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 123108565 від 28.11.2015, за [PERSON] 29.04.2010 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 3/32 частки будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності від 17.03.2010, реєстраційний № 1-586, а також 3/32 частки спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17.03.2010, № 1-586. За життя, 20 березня 2015 року, [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Савера М.В., зареєстрований в реєстрі за № 519, яким на випадок смерті зробила розпорядження, яким, зокрема, належні їй на праві приватної власності 3/32 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному. На підставі вищевказаного заповіту, 23 жовтня 2015 року та 28 листопада 2015 року [PERSON] та [PERSON] видані свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, а саме по 3/64 частин спірного будинку кожному. Крім того, позивачам видані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] успадкували за законом по 3/64 частин вищевказаного будинку. На підтвердження заявлених вимог, позивачами до позову додані посвідчення серії [NUMBER] , виданого 26.06.2000 Управлінням соцзахисту населення м. Бровари, згідно якого [PERSON] , [INFO] , мала право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів праці, а також пенсійне посвідчення серії [NUMBER] , видане 13 квітня 2009 року, вид пенсії: у разі втрати годувальника. У судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що є братом позивача [PERSON] , відповідачів він не знає. Пояснив, що знає, що було придбано пів будинку, де жили [PERSON] , [PERSON] та їх син, дядько свідка [PERSON] . У будинку свідок був, допомагав з ремонтом, [PERSON] казала, що все залишить онукам, і дачу і будинок. У будинку було два входи. Ніна [PERSON] скаржилася на співмешканку сина, яку свідок не бачив. Свідок [PERSON] у залі суду пояснила, що є далеким родичем сім`ї [PERSON] . Зазначила, що вони придбали 1/2 частину будинку, в якому був один вхід до частину будинку їхньої сім`ї, 1 кімната, коридор, ванна, кухня. Коли син [PERSON] захворів онкологією, то матір за ним доглядала. Іншої жінки свідок не бачила. [PERSON] , допитана у судовому засіданні як свідок пояснила, що перебувала у цивільному шлюбі з [PERSON] з 2000 року, спочатку вони знімали житло, потім вирішили придбати будинок по [ADDRESS] . Там було дві кімнати, одну займали вони з [PERSON] та зробили окремий вхід. Коли помер його батько, то [PERSON] вступив у спадщину, пізніше склав заповіт на [PERSON] .. Свідок до останнього дня доглядала з чоловіком, відвозила до лікарні, де постійно доглядала. Відповідач [PERSON] не приїздила до батька, не допомагала, навіть на похорон не прийшла. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою. Вказувала на те, що [PERSON] та [PERSON] жили в окремій половині будинку, а матір [PERSON] [PERSON] в окремому крилі. Особисто з [PERSON] свідок не була знайома, але бачила. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно з ч. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У ч. 1 ст. 1241 ЦК України закріплено, що \~малолітні,\~неповнолітні,\~повнолітні непрацездатні\~діти спадкодавця,\~непрацездатна вдова\~(вдівець)\~та непрацездатні\~батьки спадкують,\~незалежно від\~змісту заповіту,\~половину частки,\~яка належала\~б кожному\~з них\~у разі\~спадкування за\~законом (обов`язкова\~частка). Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним\~є правочин,\~якщо його\~недійсність встановлена\~законом (нікчемний\~правочин).\~У цьому\~разі визнання\~такого правочину\~недійсним судом\~не вимагається. У\~випадках,\~встановлених цим\~Кодексом,\~нікчемний правочин\~може бути\~визнаний судом\~дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, звертаючись до суду з позовом [PERSON] та [PERSON] обґрунтовували свої вимоги тим, що при оформленні спадкових прав після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та був власником 5/16 частин житлового будинку [ADDRESS] , не було враховано те, що на час смерті сина з ним проживала та відповідно фактично прийняла спадщину матір [PERSON] , [INFO] , яка була непрацездатною особою похилого віку. Відтак, баба позивачів мала обов`язкову частку спадщини свого сина у розмірі 5/32 частин спірного будинку. Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає, що такі посилання, з урахуванням положень ч. 1 ст. 1241 ЦК України є обґрунтованими, оскільки [PERSON] та час смерті сина була непрацездатною особою, проживала з ним у одному будинку, що підтверджується матеріалами справи, отже вважається такою, що прийняла спадщину. Посилання відповідачів на те, що [PERSON] та його матір [PERSON] жили окремо, у відокремлених частинах будинку, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, тому суд відхиляє твердження відповідачів, що [PERSON] не прийняла спадщину після смерті сина. Щодо застосування строків позовної давності, то суд дійшов таких висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18). Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідачів у відзиві на позов від 15 лютого 2022 року, посилався на те, що позивачі пропустили строки позовної давності, оскільки отримали свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] [INFO] , тобто з того часу, будучи повноцінними співвласниками будинку та розуміючи обсяг успадкованого нерухомого майна, могли довідатися про порушення свого права, а звернулися до суду з позовом через 5 років і 9 місяців. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення. Факт неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та невизначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може доводити, що у такого спадкоємця не виникло право на позов, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) іншому із спадкоємців або особі, яка не мала права на спадкування, перешкоджає завершенню оформлення своїх спадкових прав другому із спадкоємців (єдиному спадкоємцю), який не отримав свідоцтва про право на спадщину, а отже, свідчить про виникнення у цього спадкоємця права на позов у матеріально-правовому аспекті. Строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав. Такий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21). За своєю правовою природою вимога про визнання договору дарування недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів. Тобто правова природа вимоги про визнання недійсним договору дарування не виключає застосування до неї позовної давності. Таким чином, 23 жовтня 2015 року та 28 листопада 2015 року [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом та за законом після смерті баби [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно станом на той час стали повноцінними співвласниками спірного житлового будинку та розуміючи масу успадкованого нерухомого майна, могли довідатися про порушення свого права та невиділення обов`язкової частки [PERSON] у спадщині сина [PERSON] . Проте, з позовом про визнання права власності в порядку спадкування та визнання договору недійсним [PERSON] та [PERSON] звернулися лише 30 серпня 2021 року, тобто з порушенням строків позовної давності. З наведених підстав, суд дійшов висновку про те, що позивачі пропустили строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами, що в силу вимог частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed