Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказала, що 25.02.1994 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Шлюбні стосунки не підтримують, вважають фактично розірваними, спільного господарства не ведуть, мають різні погляди на сімейне життя, не сходяться за характером що суперечить подальшому сумісному проживанню. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу позивач вважає неможливим та таким, що суперечить її інтересам. Примиритися не бажає. Просить розірвати шлюб, зареєстрований 25.02.1994 відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Заводської районної ради народних депутатів м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, за актовим записом №60 укладений між нею та відповідачем по справі. Позивач в судове засідання не з`явилась, за змістом поданої заяви просить розглянути справу у її відсутність, на позові наполягає. Відповідач, в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, з позовними вимогами згоден. Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст.ст.128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданих клопотань про розгляд справи за відсутності сторони, що , в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи. Суд, у відповідності до ст. ст. 13, 84 ЦПК України розглянув справу на підставі наявних в ній доказів, поданими учасниками судового процесу. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. \~ \~\~\~ \~Судом\~встановлено,\~що з\~25.02.1994 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Заводської районної ради народних депутатів м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, за актовим записом №60 Від сумісного проживання сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] яка на момент подачі позову про розірвання шлюбу, є повнолітньою, сина [PERSON] , [INFO] який на момент подачі позову про розірвання шлюбу, є повнолітнім. З матеріалів справи вбачається, що сторони фактично припинили шлюбні відносини. Жодного клопотання про примирення від сторін на надійшло, навпаки, як позивачка так і відповідач наполягають на розірванні шлюбу. Спору про майно між сторонами на момент розгляду даної справи не існує. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. При цьому зазначає, що суд не зобов`язаний призначити строк для примирення. Це робиться лише тоді, коли збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є морально-правовою основою шлюбу. Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позву. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно роз`яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову,\~яке має бути безумовним,\~і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права,\~свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача),\~суд ухвалює рішення про задоволення позову,\~обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи конкретні обставини справи, зокрема відносини, які склались між сторонами, заяву відповідача про визнання позову, відсутність клопотань про примирення, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. \~ \~ \~ \~ Що стосується позовних вимог в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу, то суд зазначає настпуне. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. \~ \~ \~ \~ \~ \~В обґрунтування\~своїх вимогпро стягнення судових витрат позивачем надано свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю ( а.с. 7), ордер ( а.с. 5,6). Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція\~висловлена Верховним\~Судом,\~зокрема,\~у додатковій\~постанові від\~17\~січня 2022\~року у\~справі №\~756/8241/20\~(провадження\~№ 61-9789св21). Відсутність детального опису робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, зокрема із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, ставить під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору. Визначаючи це питання, за встановлених обставин, зокрема за наявністю заяви про розгляд справи без участі позивача та його представника, суд виходить із того, що предмет спору в цій справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту оплати витрат на правничу допомогу, зокрема не надано ані договору про надання правничої допомоги, ані акту виконаних робіт, квитанції на підтвердження факту оплати, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вимог в частині оплати на правничу допомогу. Враховуючи положення ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача з урахуванням ч.1 ст.142 ЦПК України, відповідно до якої, враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, про що подав відповідну заяву, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачеві з державного бюджету. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved