Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS] , що в цілому складається з: житлового будинку А1, загальною площею 59,4 кв.м, житловою площею 40,6 кв.м, із сінями а, з сінями а 1, з господарськими будівлями та спорудами: Б1 сарай, В1 сарай, Г1 сарай, Д1 сарай, Е1 сарай, підвалом ж/пд. Позов обґрунтовано тим, що 05 червня 2018 року позивачка [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Будинок належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2009 р. Нотаріально договір купівлі-продажу не складався і угоди ніде не реєструвався. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу продавець [PERSON] передала ключі від будинку позивачці, а також власноруч написала розписку про тримання від [PERSON] 20 000 грн. в рахунок продажу будинку по [ADDRESS] . Проте, відвідати нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу в письмовій формі та його нотаріального посвідчення виявилось неможливим, оскільки [INFO] [PERSON] померла, а тому оформлення договору купівлі будинку не відбулося. Нотаріальне посвідчення зазначеного договру купівлі-продажу не відбулося. Зазначені дії як зі сторони позивача, так і зі сторони продавця свідчать про те, що вони домовилися щодо усіх істотних умов договору, вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків та у повному обсязі виконали умови договору купівлі-продажу. Проте у зв`язку із смертю продавця [PERSON] позивачка остаточно втратила можливість нотаріально посвідчити правочин. А тому позивач [PERSON] просить визнати угоду дійсною та за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS] . Ухвалою судді Доманівського районного суду Миколаївської області від 12.06.2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд даної цивільної справи здійснювати в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, представник [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача Савін Д. в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, в якій не заперечував проти задоволення уточненого позову, просив розглянути справу без участі представника відповідача.. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що спірні правовідносини регулюються нормами книги 6 ЦК України, Земельного кодексу України, іншими нормативними актами.. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Доманівського районного нотаріального округу Миколаївської області Лацановською С.М. 13 березня 2009 року за р.№ 436, [PERSON] продавець продала [PERSON] житловий будинок розташований в [ADDRESS] .. Будинок позначений на плані земельної ділянки літерою А1, житловою площею 40,6 кв.м., загальною площею 59,4 кв.м. Дана обставина підтверджується також витягом з Державного реєстру правочинів № 7094491 від 13.03.2009 року. Згідно Витягу реєстрацію права власності на нерухоме майно №22148056 від 13.03.2009 р. встановлено, що [PERSON] належить житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2009 р. №436. За даними технічного паспорту, виданого КП « Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок за адресою буд. [ADDRESS] виготовлений на ім`я [PERSON] 13 березня 2019 р. З дослідженої розписки встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] 05 червня 2018 року 20\~000 грн. за купівлю житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] та зобов`язуються протягом місяця оформити цей договір нотаріально. Документи на будинок та ключі від будинку [PERSON] передала [PERSON] в день отримання грошей. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 13 березня 2009 року № 436 між [PERSON] та [PERSON] в нотаріальному порядку не посвідчувався. Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть встановлено, що [INFO] в селі Зелений Яр Доманівського району Миколаївської області померла у віці 52 роки [PERSON] . Виходячи з вищевикладеного, [PERSON] позбавлена можливості належним чином оформити договір купівлі-продажу будинку і тому змушена звернутися до суду з даним позовом. Задовольняючи позов суд виходить з такого. Як передбачає ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавленні особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не забороняються законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін ( ч.1 ст. 209 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за власної волі, в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджуються письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Однак, 01.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого ч. 3 ст. 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно якої договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення, а з ч. 2 ст. 567 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Таким чином, положення ст. 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Також, відповідно до приписів п. 13 Постанови ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, при розгляді справи про визнання правочину дійсним, суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилялась від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Позивач [PERSON] фактично володіє придбаним будинком та користується, оскільки мешкає в ньому, сплачує вартість комунальних послуг та утримує будинок в належному стані. [PERSON] добровільно віддала договір купівлі-продажу на житловий будинок, витяг про державну реєстрацію прав та технічний паспорт на нього. Також між [PERSON] та [PERSON] була складена письмова розписка як договір купівлі-продажу,\~згідно якої позивач сплатила [PERSON] 20 000 грн. в рахунок придбання вищезазначеного будинку, а [PERSON] передала будинок у користування (власність) позивача. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що під час фактичного укладення договору купівлі-продажу будинку мало місце волевиявлення сторін договору, які дійшли згоди щодо всіх істотних умов (предмета договору, його ціни), також мало місце фактичне повне виконання умов договору з обох сторін, що в свою чергу, є підтвердженням того, що його укладення відповідало їх волевиявленню. З моменту сплати позивачем грошових коштів, [PERSON] фактично передала їй в користування та розпорядження вищевказаний об`єкт нерухомого майна. А тому, позов підлягає задоволенню, як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та перевірений наданими доказами. Питання щодо стягнення з відповідача суми судових витрат позивачем не порушувалося.

Outcome: approved