Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Томаківської селищної ради в особі Виконавчого комітету, про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2012 року за позивачем визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, який складається із житлового будинку А з господарськими будовами сараї А-1, В, літньої кухні Б, вбиральні Г, паркану №1, замощення I після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] . 21.08.2012 року Комунальним підприємством "Томаківське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради було здійснено державну реєстрацію права власності житлового будинку [ADDRESS] та присвоєно реєстраційний номер 37428179. Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області земельна ділянка при будинку в [ADDRESS] становить 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельна ділянка не приватизована, знаходиться в користуванні [PERSON] . Позивачем на ім`я Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області була направлена заява про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, орієнтовним розміром для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області від 08.09.2015 року №419-44/У1 позивачу надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та для ведення особистого селянського господарства та рекомендовано укласти договір на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки з організацією, яка має відповідну ліцензію, після чого надати технічну документацію із землеустрою на затвердження до Володимирівської сільської ради. 30.08.2018 року між позивачем та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини [NUMBER] полковника [PERSON] був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу зі строком дії три роки, за умовами якого позивач зобов`язався проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 та частиною восьмою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим контрактом. Також на підтвердження того, що позивач в період з 03.12.2019р. по 09.02.2020р. брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів, долучаю довідку №2224 від 24.09.2020р. Після закінчення дії контракту та повернення з військової служби, позивач звернувся до землевпорядної організації для розробки технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки, звідки дізнався, що земельна ділянка під житловим будинку [ADDRESS] має кадастровий номер 1225481000:08:001:0092, та була зареєстрована 10.03.2020 за сусідкою будинку [ADDRESS] [PERSON] , а з [INFO] на сусіда цього ж будинку [PERSON] . На виконання адвокатського запиту щодо надання копій документів, на підставі яких було передано у приватну власність земельну ділянку (кадастровий номер 1225481000:08:001:0092), на якій розташований житловий будинок за адресою: [ADDRESS] виконавчим комітетом Томаківської селищної ради було направлено рішення Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області від 20.11.2019 року № 2062-57/УІ1 "Про надання дозволу на розроблення документацій із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність громадянам, відповідно до якого [PERSON] надано дозвіл на з розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність, орієнтовною площею 0.60 га, за адресою: [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства. Крім того, Томаківською селищною радою Томаківського району Дніпропетровської області було надано рішення від 28.01.2020 року №2198-59/VІІ "Про затвердження документацій із землеустрою та передачу земельних ділянок громадянам у власність" відповідно до якого, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,5250 га, кадастровий номер 1225481000:08:001:0092 за адресою: [ADDRESS] . 30.08.2021 року право приватної власності на вищевказану земельну ділянку перейшло до відповідача [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 523, яке було видано 30.08.2021 приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. Позивач вважає, що рішення Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області про передачу у приватну власність земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 1225481000:08:001:0092 було винесено із грубим порушенням ст.41 Конституції України ст.120 Земельного кодексу України та ст.377 Цивільного кодексу України виходячи з наступного. Позивач набув право власності на нерухомість, розташовану на вказаній земельній ділянці, на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2012 року, яке не скасовано, та як наслідок має цивільний інтерес в оформленні права власності на земельну ділянку під таким будинком, в той же час оформлення права приватної власності на земельну ділянку відповідачем Томаківською селищною радою за іншою особою свідчить про обмеження права позивача як власника житлового будинку, на користування ним. Позивач має охоронюваний законом інтерес щодо оформлення земельної ділянки. Так, оскільки право приватної власності на земельну ділянку не переходить автоматично а підлягає оформленню в установленому законодавством порядку, позивач звернувся до Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області із заявою щодо надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою, з метою встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] для того щоб визначити цю земельну ділянку як окремий об`єкт цивільних прав зі своїми межами та кадастровим номером та в подальшому отримати її у приватну власність. Як роз`яснив Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 під поняттям "охоронюваний законом інтерес", розуміється прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Необхідно також зазначити що ч. 2 ст. 22 Закону України "Про землеустрій", станом на день винесення рішення Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області від 08.09.2015 року № 419-44/У1, щодо надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою визначала, що рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається виключно у строки та лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України. Зазначене рішення надається безоплатно та має необмежений строк дії. Відповідно до ч.1 ст.155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, для продовження визначеного законодавством порядку отримання земельної ділянки у власність, позивачу після розробки технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки необхідно звернутися до Томаківської селищної ради для вирішення питання щодо отримання у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яке неможливо здійснити без визнання недійсним рішення Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області від 28.01.2020 року № 2198-59/УП "Про затвердження документацій із землеустрою та передачу земельних ділянок громадянам у власність" та свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер: 523, яке було видано 30.08.2021 відповідачу [PERSON] приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов [PERSON] повністю, просив суд задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Івахненко, заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Представник відповідача, Томаківської селищної ради у своїй письмовій заяві просить розглянути справу за своєї відсутності у судовому засіданні, у задоволенні позову [PERSON] .? просить відмовити в повному обсязі. Крім того, подано відзив на позовну заяву. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши учасників провадження, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті у їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~81,\~83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доведено, що Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2012 року за позивачем у справі, [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, який складається із житлового будинку А з господарськими будовами сараї А-1, В, літньої кухні Б, вбиральні Г, паркану №1, замощення I після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] . Отже, позивач набув право власності на нерухомість, розташовану на вказаній земельній ділянці, на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2012 року, яке не скасовано, та як наслідок має цивільний інтерес в оформленні права власності на земельну ділянку під таким будинком, в той же час оформлення права приватної власності на земельну ділянку відповідачем Томаківською селищною радою за іншою особою свідчить про обмеження права позивача як власника житлового будинку, на користування ним. 21.08.2012 року Комунальним підприємством "Томаківське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради було здійснено державну реєстрацію права власності житлового будинку [ADDRESS] та присвоєно реєстраційний номер 37428179. Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області земельна ділянка при будинку в [ADDRESS] становить 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельна ділянка не приватизована, знаходиться в користуванні [PERSON] . Позивачем до Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області була направлена заява про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, орієнтовним розміром для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області від 08.09.2015 року №419-44/У1 позивачу надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та для ведення особистого селянського господарства та рекомендовано укласти договір на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки з організацією, яка має відповідну ліцензію, після чого надати технічну документацію із землеустрою на затвердження до Володимирівської сільської ради. Згодом, позивач звернувся до землевпорядної організації для розробки технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки, звідки дізнався, що земельна ділянка під житловим будинку [ADDRESS] має кадастровий номер 1225481000:08:001:0092, та була зареєстрована 10.03.2020 за сусідкою будинку [ADDRESS] [PERSON] , а з [INFO] на сусіда цього ж будинку [PERSON] . На виконання адвокатського запиту щодо надання копій документів, на підставі яких було передано у приватну власність земельну ділянку (кадастровий номер 1225481000:08:001:0092), на якій розташований житловий будинок за адресою: [ADDRESS] виконавчим комітетом Томаківської селищної ради було направлено рішення Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області від 20.11.2019 року № 2062-57/УІ1 "Про надання дозволу на розроблення документацій із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі у власність громадянам, відповідно до якого [PERSON] надано дозвіл на з розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність, орієнтовною площею 0.60 га, за адресою: [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства. Крім того, Томаківською селищною радою Томаківського району Дніпропетровської області було надано рішення від 28.01.2020 року №2198-59/VІІ "Про затвердження документацій із землеустрою та передачу земельних ділянок громадянам у власність" відповідно до якого, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,5250 га, кадастровий номер 1225481000:08:001:0092 за адресою: [ADDRESS] . 30.08.2021 року право приватної власності на вищевказану земельну ділянку перейшло до відповідача [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 523, яке було видано 30.08.2021 приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. З вищенаведеного слідує, що рішення Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області про передачу у приватну власність земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 1225481000:08:001:0092 було винесено із грубим порушенням чинного законодавства. Згідно ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті\~15,\~16 ЦПК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до пункту\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей\~8,\~124 Конституції, статей\~26,\~30,\~87-90,\~97,\~100,\~102,\~118,\~123,\~128,\~143-146,\~149,\~151,\~153-158,\~161,\~210,\~212 Земельного кодексу України, глав 27, 33, 34\~ЦК України,\~статті 15 Цивільного процесуального кодексу України,\~статті 12 Господарського процесуального кодексу України\~судам (підсудні) справи за заявами, зокрема: з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджатися своїм майном. В ст.393\~ЦК України також передбачено, що правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Отже, нормами діючого законодавства передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як визнання недійсним відповідного акту органу державної влади або органу місцевого самоврядування, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, як акту органу державної влади або органу місцевого самоврядування, за умови, що він не відповідає законові і порушує права власника. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.78 ЗК України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. За ст.122\~ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі ст.ст.83,84\~ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Ст.\~80\~ЗК України установлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення\~ст. 11 ЦК України, ст. ст.\~78,\~116,\~122 ЗК України, в зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних об`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права. За таких обставин рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами галізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за\~ст. 16 ЦК України\~та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Таким чином, оскільки позивачем оскаржується правовий акт індивідуальної дії (ненормативний правовий акт), який вичерпує свою дію після його реалізації та на підставі якого у особи виникають певні речові права, то такий спір є приватноправовим і повинен розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, в залежності від суб`єктного складу сторін. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.12\~ЦПК України та відповідно до ч.ч.1,5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78\~ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Цивільного Кодексу України,\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування». Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частини перша та друга статті 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на день винесення Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення суду від 15.02.2012 року) визначали що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи,переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. За ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакції станом на 15.02.2012 року) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Зважаючи на положення статті 377 ЦК України, статей 120, 125 ЗК України та принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, позивач приходить до висновку що право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні. Позивач набув право власності на нерухомість, розташовану на вказаній земельній ділянці, на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.02.2012 року, яке не скасовано, та як наслідок має цивільний інтерес в оформленні права власності на земельну ділянку під такими будинком, в той же час оформлення права приватної власності на земельну ділянку відповідачем Томаківською селищною радою за іншою особою свідчить про обмеження права позивача як власника житлового будинку, на користування ним. Позивач має охоронюваний законом інтерес щодо оформлення земельної ділянки. Так, оскільки право приватної власності на земельну ділянку не переходить автоматично а підлягає оформленню в установленому законодавством порядку, позивач звернувся до Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області із заявою щодо надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою, з метою встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , для того щоб визначити цю земельну ділянку як окремий об`єкт цивільних прав зі своїми межами та кадастровим номером та в подальшому отримати її у приватну власність. Відповідно до ч. 2\~ст. 373 ЦК України\~право власності на землю гарантується\~Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) відбувається і здійснюється відповідно до закону. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ст. 152 ЗК України). Необхідно також зазначити що ч.2 ст.22 Закону України "Про землеустрій", станом на день винесення рішення Володимирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області від 08.09.2015 року №419-44/У1, щодо надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою визначала, що рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається виключно у строки та лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України. Зазначене рішення надається безоплатно та має необмежений строк дії. Стаття 155\~Земельного кодексу\~України зазначає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи, щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 19 Конституції України\~визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно\~ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до\~ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до пункту г) ч. 3\~ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша\~статті 155 ЗК України). Статті\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України\~передбачають, що право власності є непорушним, власник речі має право користуватися, володіти та розпоряджатися своїми речовими правами на власний розсуд в незалежності від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визначється недійсним. Таким чином, для продовження визначеного законодавством порядку отримання земельної ділянки у власність, позивачу після розробки технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки необхідно звернутися до Томаківської селищної ради для вирішення питання щодо отримання у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яке неможливо здійснити без визнання недійсним рішення Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області від 28.01.2020 року № 2198-59/УП "Про затвердження документацій із землеустрою та передачу земельних ділянок громадянам у власність" та свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер: 523, яке було видано 30.08.2021 відповідачу [PERSON] приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до статті 1301\~ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. У\~Цивільному кодексі України\~закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст.\~203,\~215-236 ЦК. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд. Вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як правило, поєднуються з іншими позовними вимогами, зокрема з вимогами, вирішення яких створює підстави для визнання свідоцтва недійсним - про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини тощо. Проте не виключається звернення до суду із позовом, що містить лише вимогу про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18) зроблено висновок, що: «у\~статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо». Отже, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними. Виходячи з наведених обставин справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, так як прийнятим рішенням орган місцевого самоврядування порушив законні права позивача, як власника земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на якій розташований житловий будинок. Згідно зі статтями\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга\~статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст.263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відсутність позиції відповідача по суті позову не є підставою для задоволення позовних вимог, якщо вони не обґрунтовані та доказово не підтверджені. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих стороною позивача доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що звертаючись до суду з цим позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги, таким чином суд приходить до висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідачі взагалі не надали достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо законності передачі у приватну власність відповідачу вищезазначеної земельної ділянки. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державахучасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Щодо стягнення судових витрат, суд прийшов до таких висновків. Статтею 133\~ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог та тих обставин, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору на підставі пп.12,13 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідачів на користь держави слід стягнути судовий збір в рівних частинах по 605,60 гривень, з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved