Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

У січні 2025 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що на підставі ордера № 1077 від 05.09.1985 року, виданого виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод імені Л.І. Брежнєва», який було видано на склад сім`ї з 4 осіб: [PERSON] як основному квартиронаймачу, її чоловіку [PERSON] , та дітям [PERSON] та [PERSON] , була надана трикімнатна квартира [ADDRESS] . Вказана квартира неприватизована. Відповідач [PERSON] в травні 2010 року забрав свої речі та виселився із вказаної квартири. Згодом позивачу стало відомо, що відповідач проживає в росії, де працевлаштувався, створив сім`ю та має житло. Також відповідач є громадянином російської федерації. В телефонній розмові відповідач не заперечує проти зняття його з реєстраційного обліку, однак особисто приїхати неможливо. Таким чином, відповідач по справі з травня 2010 року з власної ініціативи не проживає у спірній квартирі без поважних причин, комунальні послуги та витрати на утримання квартири не сплачує, жодних перепон у проживанні йому ніхто не чинив та не чинить. Позивач зазначає, що реєстрація відповідача у вказаній квартирі перешкоджає її праву вільному користуванню, оскільки вона не в змозі отримати субсидію у належному розмірі, вимушена сплачувати комунальні платежі у повному обсязі. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2025 року судом витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянином України [PERSON] 07.02.2025 року до суду надійшла відповідь Державної прикордонної служби України про неможливість надання інформації, оскільки інформація про осіб, які перетнули державний кордон, зберігається в базі з 08.11.2017 року. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Мартиненко Т.О. письмово просили судове засідання провести за їх відсутності на підставі наявних матеріалів, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду направив заяву, підписану електронним цифровим підписом, у якій зазначив, що у травні 2010 року він виїхав за межі України, на теперішній час проживає в росії та має російське громадянство, на спірну квартиру не претендує у зв`язку з чим позовні вимоги визнає, розгляд справи просив проводити за його відсутності. Треті особи [PERSON] та [PERSON] письмово просили судове засідання провести за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, дійшов висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Матеріалами справи підтверджено, що позивачу [PERSON] , на підставі ордера № 1077 від 05.09.1985 року, виданого виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод імені Л.І. Брежнєва», який було видано позивачу на склад сім`ї з 4 осіб, а саме: [PERSON] як основному квартиронаймачу, її чоловіку [PERSON] , та дітям [PERSON] та [PERSON] , була надана трикімнатна квартира [ADDRESS] (а.с. 5). Матеріали справи містять також копію технічного паспорта на вказану квартиру (а.с. 6-9). Згідно довідки № 17 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02.01.2025 року, за адресою: : [ADDRESS] зареєстровані: наймач [PERSON] , чоловік [PERSON] , сини [PERSON] та [PERSON] , онук [PERSON] , онука [PERSON] (а.с. 10). Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 21.05.2024 року, відомості щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] в інвентаризаційній справі відсутні (а.с. 11). Як вбачається із акту обстеження квартири від 30.12.2024 року за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] з травня 2010 року за вказаною адресою не проживає, його особисті речі в квартирі відсутні (а.с. 11а). 16.01.2025 року позивач зверталася до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР із заявою про зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою, однак їй було відмовлено (а.с. 14). Матеріали справи містять також копію паспорта російської федерації, виданого 08.12.2021 року відповідачу [PERSON] . До правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~47\~Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Положеннями ст.\~64\~ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Частиною 1 ст.\~71\~ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст.\~72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Подібної позиції дотримується Верховний Суд при розгляді аналогічних спорів (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд зазначає, що стороною позивача доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач з травня 2010 року добровільно змінив своє місце проживання, забравши свої речі на інше місце постійного проживання. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач втратив інтерес до житлового приміщення, в якому він зареєстрований та у якому проживав до травня 2010 року. З урахуванням наведеного, визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. При цьому, положеннями ст.\~3\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» та п. 3 Правил реєстрації місця проживання передбачено, що реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради або сільським головою. Згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 8 Правил реєстрації місця проживання, з питань «прописки» необхідно звертатися до органу реєстрації безпосередньо (тобто до відповідного органу місцевого самоврядування) або до центру надання адміністративних послуг (у випадку, якщо такий центр створено і він надає цю послугу у вашій територіально-адміністративній одиниці). Відповідно до ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання (Постанова КМУ № 207 від 02.03.2016 року), якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. До того ж, відповідачем [PERSON] до суду подано заяву про визнання позову. Пунктом 1 частини 2 статті 49\~ЦПК України визначено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Положеннями п. 24 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст.\~206\~ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 вказаної статті визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом не встановлено обставин, які суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, аналізуючи вищенаведені обставини справи на які посилалася позивач, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також те, що відповідач більше десяти років без поважних причин не проживає за вказаною адресою, при цьому витрат на утримання житлового приміщення не несе, та визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, однак позивач не просила стягувати із відповідача судовий збір, а тому судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 1 211,20 грн. (а.с. 17) суд покладає на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved