Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з одночасним зняттям із зареєстрованого місця проживання без згоди батька. В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких народився син. З відповідачем позивач разом не проживає і майже не спілкується. 13 серпня 2022 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] і проживає з сином у належній йому квартирі, де вона має намір зареєструвати місце проживання сина. 18 червня 2024 року позивач звернулася до відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб у Інгулецькому район Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради із заявою про реєстрацію свого місця проживання сина з одночасним зняттям із зареєстрованого місця проживання, проте їй відмовлено у зв`язку з відсутністю згоди батька дитини. Просить надати дозвіл на реєстрацію місця проживання сина без письмової згоди батька. Від відповідача відзив на позов на надходив. 16 жовтня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 09 грудня 2024 року закрито підготовче провадження; призначено справу до розгляду по суті. 12 лютого 2025 року витребувано докази. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи - виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради як органу опіки та піклування та третя [PERSON] надали заяви про розгляд справи без їхньої участі. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів постановляє заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на зазначені обставини суд вважає за доцільне провести заочний розгляд справи з постановленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є позивач та відповідач. 13 серпня 2022 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] . Позивач та її малолітній син зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , фактично проживають: [ADDRESS] . 18 червня 2024 року позивач звернулася до відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб у Інгулецькому район Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання з одночасним зняттям із зареєстрованого місця проживання своєї малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . У знятті з реєстрації місця проживання сина позивачу відмовлено, зокрема у зв`язку з відсутністю згоди батька дитини. Місце реєстрації відповідача: [ADDRESS] . Згідно з висновком виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради орган опіки та піклування вважає доцільним надання дозволу на реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , з одночасним зняттям із зареєстрованого місця проживання без письмової згоди батька. Викладеними обставинами відповідають правовідносини з приводу реєстрації місця проживання малолітньої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Пунктом 33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 07 лютого 2022 року № 265, визначено, що подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку. У разі коли місце проживання батьків або інших законних представників особи віком до 18 років задекларовано/зареєстровано за однією адресою, згода іншого з батьків або законних представників не надається (п. 34 Порядку). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 зазначеної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 11, 18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватися батьківські права.. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі аналізу вищезазначених норм суд дійшов висновку, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Як встановлено судом, відповідач, який є батьком дитини, однією сім`єю з позивачем не проживає. Дитина проживає разом із матір`ю, батько зареєстрований за іншою адресою, з позивачем та сином не спілкується, участі в житті дитини не бере, орган опіки та піклування, виходячи з пріоритету інтересів дитини, вважає доцільним задоволення позовних вимог. Враховуючи встановлені по справі фактичні обставини та досліджені докази, суд приходить до переконання, що фактична неможливість зняття з реєстрації та реєстрації місця проживання малолітньої дитини без письмової згоди батька хоча й передбачена Порядком, однак, не враховує інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дитини та Законом України «Про охорону дитинства». Отже, суд дійшов висновку, що у цьому випадку пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з урахуванням положень Закону України «Про охорону дитинства» та статті 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є законними та підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved