Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

14 лютого 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що тривалими неправомірними і незаконними діями та бездіяльністю, надмірну тривалість досудового розслідування на протязі 5 років у кримінальному провадженні № №12018220490001449 за ч. 1 ст. 358 КК України, неодноразове прийняття рішень про закриття кримінального провадження свідчить прро ігнорування його доводів, як потерпілого, він зазнав моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, порушенні звичного життя, відчуття приниження та розчарування правоохоронними органами, відчуття незахищеності та несправедливості, невизначеності, стурбованості та постійної тривоги, а також витрачанням власного часу та витратою моральних сил для відвідування органів досудового розслідування, прокуратури, суду, отримання правової допомоги тощо. Дії слідчих, прокурорів позбавили його відчуття правової захищеності та вимагає від нього докласти значних зусиль для організації життя. Наводячи розрахунок моральної шкоди позивач просить задовольнити позов, стягнути з державного бюджету України 50000 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2024 визначено головуючого суддю Юрлагіну Т.В. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21.03.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. 11 квітня 2024 року від Державної казначейської служби України засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, зазначив, що позивачем не доведено обґрунтованість та правомірність вимог. 12 квітня 2024 року від Харківської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, зазначив, що позивачем не доведено обґрунтованість та правомірність вимог. 23 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача Головного управління Національної поліції в Харківській області, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, зазначив, що позивачем не доведено обґрунтованість та правомірність вимог. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі наполягав на задоволенні. Представник позивача Борисова І.М. підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідач Харківської обласної прокуратури Добронос Д.С. у судовому засіданні зазначила, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами підстави для відшкодування шкоди. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Від представника відповідача СУ ГУНП в Харківській області до суду подано заперечення відповідно до яких заперечують проти задоволення заяви з підстав зазначених у них. В матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без його участі. Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. В матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши сторонни, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено,\~що 06.04.2018 року за заявою [PERSON] про проставлення підпису в Акті меж земельної ділянки замість нього 14.02.2014 року невідомою особою, внесено відомості до ЄРДР за № 12018220490001449 за ч. 1 ст.358 КК України. 30 липня 2018 року слідчою [PERSON] винесено постанову про закриття кримінального провадження, якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12018220490001449 за ч. 1 ст.358 КК закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. 10 грудня 2018 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова скасовано постанову слідчого від 30 липня 2018 року про закриття кримінального провадження № № 12018220490001449. 05 квітня 2019 року слідчим Гур`євим О.І. винесено постанову про закриття кримінального провадження, якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12018220490001449 за ч. 1 ст.358 КК закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. 25 вересня 2019 року ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова скасовано постанову слідчого від 05 квітня 2019 року про закриття кримінального провадження № № 12018220490001449. 03 лютого 2020 року слідчим Гавращенко В.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження, якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12018220490001449 за ч. 1 ст. 358 КК закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, яку було скасовано 03 лютого 2020 року. 08 грудня 2022 року слідчим Галіщевим М.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження, якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12018220490001449 за ч. 1 ст.358 КК закрито у зв`язку з відсутністю події, складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. 22 червня 2023 року ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова скасовано постанову слідчого від 08 грудня 2022 року про закриття кримінального провадження № № 12018220490001449. 31 липня 2023 року до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшли матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018220490001449 від 06 квітня 2018 року, за ознаками складу кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, разом із клопотанням прокурора про закриття кримінального провадження на підставі п. 3-1 частини першої статті 284 КПК України. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 26 вересня 2023 року кримінальне провадження, внесене 06 квітня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018220490001449, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, закрито у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі п.3-1 ч.1 ст.284 КПК України. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 липня 2024 року ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 26 вересня 2023 року про закриття кримінального провадження, внесеного 06 квітня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018220490001449, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України скасовано, призначено новий розгляд у тому ж суді першої інстанції. Ухвалою Дзержинського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~17\~вересня 2024\~року у\~задоволенні клопотання\~прокурора Шевчченківської\~окружної прокуратури\~м.\~Харкова про закриття кримінального провадження, внесеного 06 квітня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018220490001449, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, у зв`язку з невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі п.3-1 ч.1 ст.284 КПК України відмовлено. Кримінальне провадження №12018220490001449 від 06 квітня 2018 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК повернуто прокурору для продовження досудового розслідування. Позивач вказує, що внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування йому спричинено моральну шкоду. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18, від 27 березня 2023 року, справа № 757/221/21-ц, провадження № 61-10631св22. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості». Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Аналізуюче зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] недоведені, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями службових осіб органу досудового розслідування, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] обґрунтовував вимоги щодо відшкодування моральної шкоди тривалою бездіяльністю відповідача під час досудового розслідування кримінального провадження за його заявою, з огляду, зокрема, на задоволення його скарг слідчими суддями. Позивач пов`язував завдання йому моральних страждань із неналежним здійсненням слідчим Харківської обласної прокуратури розслідування кримінального провадження, оскільки кримінальне провадження неодноразово закривалось. Проте, зазначене не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки оскарження [PERSON] бездіяльності слідчого є механізмом реалізації його права на судовий контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування та додержанням прав особи в кримінальному провадженні. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 27 червня 2019 року, справа № 461/2914/17, провадження № 61-34227св18, від 30 березня 2022 року, справа № 638/1923/20, провадження № 61-13701св21, від 29 березня 2023 року, справа № 638/13345/18, провадження № 61-10873св21, від 17 квітня 2023 року, справа № 751/3968/22, провадження № 61-3209св23. Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями ЄСПЛ від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2021 року у справі № 646/5190/19-ц, провадження № 61-3057св21. Метою оскарження позивачем бездіяльності слідчих, прокурорів Харківської обласної прокуратури у даному спорі було оспорювання процесуальної діяльності та незгода з прийнятими процесуальними рішеннями відповідно до вимог КПК України. Зазначене не є безумовним доказом неправомірних дій або бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України. Позивач не надав відповідних доказів на доведення тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування. Сам факт задоволення скарг [PERSON] слідчими суддями беззаперечно не свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди, а свідчить про здійснення судового контролю. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 13 січня 2020 року у справі № 227/2572/19 (провадження № 61-20488св19); від 20 травня 2020 року у справі № 337/3375/17 (провадження № 61-11586св19); від 19 лютого 2021 року у справі № 227/4484/19 (провадження № 61-4939св20); від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19 (провадження № 61-14404св20); від 26 липня 2021 року у справі № 596/818/20 (провадження № 61-6159св21), від 04 квітня 2022 року у справі № 638/12050/20 (провадження № 61-14178 св 21). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доводи [PERSON] про те, що тривалим проведенням досудового розслідування порушені його права, не підтверджуються належними та достатніми доказами. Доказів того, що оскаржувані дії чи бездіяльність відповідачів призвела до погіршення стану його здоров`я, суду не надано. Таким чином, виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи суд приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з прийнятими процесуальними рішеннями, тому правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. З огляду на наведені вище обставини, суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок Держави, оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed