Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

26 липня 2024 року до суду надійшла позовна заява ТОВ "ФК "Паріс" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а/с 1- 4). Позивач ТОВ "ФК "Паріс" посилається в обґрунтування своїх вимог на те, що відповідно до умов кредитного договору № 0043702 від 05 листопада 2019 року АТ "РВС Банк" надало відповідачу [PERSON] кредит в сумі 41025,64 грн., строком на 24 місяці - до 05 листопада 2021 року, з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 18 % річних, з щомісячною сплатою комісії в розмірі 3 % від суми наданого кредиту, з одноразовою сплатою комісії при видачі кредиту в розмірі 2,5 % від суми наданого кредиту. Відповідач не виконала свої договірні зобов`язання, внаслідок чого в неї виникла заборгованість за кредитним договором. 30 серпня 2021 року між АТ "РВС Банк" та ТОВ "ФК "Паріс" було укладено договір про відступлення права вимоги № 30/08/2021-1, за умовами якого АТ "РВ Банк" передало (відступило) ТОВ "ФК "Паріс" право вимоги відносно боржників АТ "РВС Банк", в тому числі відносно божника - відповідача [PERSON] за кредитним договором № 0043702 від 05 листопада 2019 року на суму 68932,09 грн., в тому числі: кредит - 36703,81 грн., проценти за користування кредитом - 10074,42 грн., комісія - 22153,86 грн. Внаслідок цього ТОВ "ФК "Паріс" набуло право вимоги до відповідача [PERSON] за вказаним договором позики. На підставі викладеного позивач ТОВ "ФК "Паріс" просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № 0043702 від 05 листопада 2019 року в сумі 71031,22 грн., в тому числі: кредит - 33521,51 грн., проценти за користування кредитом - 10074,42 грн., комісія - 22153,86 грн., 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року - 961,93 грн., інфляційній втрати за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року - 4319,50 грн. 07 серпня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання, учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень (ухвала суду - а/с 83-84). 20 лютого 2025 року від представника відповідача Наталюка Н.М. надійшов відзив на позовну заяву (а/с 129-137), яким відповідач заперечив проти позову. Свої заперечення представник відповідача обґрунтовує тим, що 05 листопада 2019 року між АТ "РВС Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0043702 на суму 41025,64 грн. строком на 24 місяці. Проте, відповідач не визнає факт отримання нею коштів від АТ "РВС Банк". Відповідне підтверджується наданими позивачем доказами: 1) меморіальними ордерами № 6367 та № 6368 від 05 листопада 2019 року, які не відповідають вимогам пунктів 42 - 48 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Так, на цих меморіальних ордерах відсутні підписи, печатки та інші реквізити, а тому вони не можуть підтверджувати перерахування відповідачеві кредитних коштів; 2) виписками по особовому рахунку, які теж не підтверджують отримання відповідачем коштів в розмірі 41025,64 грн. Позивач не вказав, кому належать рахунки, що зазначені у меморіальних ордерах та виписках по рахунку, а останні різняться між собою. Позивач стверджує, що на підставі Договору про відступлення права вимоги № 30/08/2021-1 від 30 серпня 2021 року АТ "РВС Банк" відступило ТОВ "ФК "Паріс" право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 0043702 від 05 листопада 2019 року на загальну суму 68932,09 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 36703,81 грн.; заборгованість за процентами - 10074,42 грн.; заборгованість за комісією - 22153,86 грн. Проте, незрозуміло, за який період стягується заборгованість за процентами та заборгованість за комісією. Позивач стверджує, що 31 серпня 2021 року ТОВ "ФК "Паріс" направило відповідачу [PERSON] вимогу про усунення порушення кредитного зобов`язання за № 84/3008-2. Проте, відповідач не отримувала вказаної вимоги. Відповідач не визнає вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних збитків. Так, заявляючи зазначену вимогу, позивач не врахував положення пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, чинного в періоди з 20 березня 2019 року по 23 лютого 2022 року та з 25 листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року, відповідно до якого у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з 12 березня 2020 року на всій території України встановлений карантин, який неодноразово продовжувався до 30 червня 2023 року. Отже, наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань за договорами позики змінились. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати штрафу, пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності. Відтак, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних збитків за період з 30 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають. Представник відповідача стверджує, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по комісії в розмірі 22153,86 грн. є необґрунтованими. Так, з матеріалів даної цивільної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням. В кредитному договорі банк не зазначив переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, що надаються [PERSON] , та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Враховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, тому положення договору та вимоги про стягнення комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч.1, ч.2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України "Про споживче кредитування". На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову. 25 лютого 2025 року від представника позивача ТОВ "ФК "Паріс" Дячка С.М. надійшла відповідь на відзив (а/с 148-157), якою позивач підтримав заявлені позовні вимоги. Додатково представник позивача надав наступні пояснення. 1. Щодо укладення договорів. З метою отримання кредитних коштів відповідач [PERSON] самостійно звернулась до АТ "РВС Банк" та підписала заяву-договір № 0043702 від 05 листопада 2019 року, разом з додатками. За умовами Заяви-договору відповідачеві було надано споживчий кредит, шляхом перерахування коштів на картковий рахунок, відкритий відповідачу в АТ "РВС Банк", у відповідності до умов укладеної заяви-договору. Відповідач, підписавши заяву-договір, підтвердила факт отримання платіжної картки та ПІН-коду до картки. У вказаній заяві-договорі міститься докладна інформація щодо суми кредиту, строку дії, розміру процентної ставки за користування кредитом, тип ставки - фіксована, розмір разової комісії при видачі кредиту, розмір щомісячної комісії за супроводження кредиту. В додатку № 1 до заяви-договору, який є її невід`ємною частиною, міститься вичерпна інформація щодо графіку платежів та розрахунку загальної вартості споживчого кредиту для споживача, реальної річної процентної ставки, щомісячних платежів, які повинен сплачувати позичальник за користування кредитними коштами, а також його складові. Тому підписана відповідачем та АТ "РВС Банк" заява-договір з додатком № 1 та паспортом споживчого кредиту містять всі істотні умови договорів споживчого кредиту. Варто зауважити, що примірник таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит затверджено постановою Правління НБУ від 08 червня 2017 року № 49. Таким чином, обчислення банківською установою загальної вартості кредиту для споживача, до складу якої входять загальні витрати за споживчим кредитом, здійснювалося відповідно до вищевказаних вимог. Отже, підписавши заяву-договір між АТ "РВС Банк" та відповідачем при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Відповідач, в свою чергу, порушила умови вказаного договору та має заборгованість перед позивачем по сплаті отриманого кредиту. 2. Щодо належності документів, які підтверджують наявність заборгованості. На підтвердження своїх вимог позивач надав до суду копії заяви-договору, копії меморіальних ордерів, виписки по рахунку, розрахунки заборгованості. Меморіальні ордери та виписки за рахунками позичальника, у сукупності з іншими у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у розрахунках заборгованості долучених до позовної заяви. Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 554/4300/16-ц. Крім того, якщо відповідач заперечує проти розміру заборгованості за отриманими кредитами, він повинен надати чіткі контраргументи, а також на підтвердження своєї позиції надати власний розрахунок, чого з аналізу тексту поданого відзиву зроблено не було. 3. Щодо твердження відповідача про те, що меморіальні ордери оформлені неналежним чином та заперечення факту отримання кредиту. Пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено, що ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" документ, який містить відомості про господарську операцію, є первинним документом. Відповідно до п.42 постанови Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75 "Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України" первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку операцій банку. Відповідно до п.46, п.47 постанови Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75 меморіальні документи застосовуються банком для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. Внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банком відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами. Меморіальний ордер є первинним документом, що містить відомості про операцію банку. Особливістю складання меморіальних ордерів є те, що надати до суду його оригінал є неможливим, оскільки він існує лише в електронній формі. До суду можливо надати тільки паперову роздруківку електронного розрахункового документа. Крім того, відповідачем здійснювалось часткове погашення кредиту та інших платежів, встановлених договором, зокрема, процентів за користування кредитом (дати та суми платежів зазначені в розрахунку заборгованості), що підтверджує факт отримання кредиту відповідачем. Отже, твердження відповідача про неналежність, як доказів меморіальних ордерів та виписок по рахунку є хибними. 4. Щодо твердження відповідача про незаконність (нікчемність) нарахування комісії за кредитним договором. Законом України "Про споживче кредитування" передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. При цьому, закон не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 січня 2023 року зазначила: відповідно до частини другої статті 8 Закону № 1734-VIII до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. 5. Щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, встановлених ч.2 ст.625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Слід зазначити, що строк (період) нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних згідно наданого розрахунку становить з 30 серпня 2021 року до 23 лютого 2022 року. У вказаний період не було жодних законодавчо встановлених обмежень щодо нарахування та стягнення з боржників інфляційних втрат та трьох відсотків річних, встановлених ч.2 ст.625 ЦК України. Таким чином доводи відповідача, на підставі яких вона заперечує проти позову, є необґрунтованими та не доведеними жодними доказами. На підставі викладеного представник позивача просить суд задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивача ТОВ "ФК "Паріс" Дячок С.М. підтримав позов, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив проти позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. Укладення кредитного договору. 05 листопада 2019 року між АТ "РВС Банк" та відповідачем [PERSON] було підписано заяву-договір № 0043702 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ "РВС Банк" на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (надалі - Заява-Договір, а/с 20). Вказана Заява-Договір містить, зокрема, персональні дані відповідача та прохання надати їй споживчий кредит на таких умовах: тип кредиту - споживчий кредит, сума кредиту - 41025,64 грн., строк дії кредиту - 24 місяці, процентна ставка - 18 % річних, тип процентної ставки - фіксована, разова комісія при видачі кредиту - 2,5 % від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту - 3 % від суми наданого кредиту, спосіб видачі - переказ на картковий рахунок клієнта № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ). Відповідач [PERSON] своїм підписом на Заяві-Договорі підтвердила, що вона погоджується з тим, що Заява-Договір разом з Публічною пропозицією, Паспортом споживчого кредиту та Графіком погашення складають договір про надання банківської послуг, укладення якого вона підтверджує та зобов`язується виконувати його умови. 05 листопада 2019 року між АТ "РВС Банк" та відповідачем [PERSON] було підписано Графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки (з урахуванням вартості всіх супутніх послуг) (надалі - Графік платежів, а/с 21), який є невід`ємним додатком № 1 до Заяви-Договору № 0043702 від 05 листопада 2019 року. 05 листопада 2019 року між АТ "РВС Банк" та відповідачем [PERSON] було підписано Паспорт споживчого кредиту (а/с 22), в якому зазначена інформація, що надана споживачу до укладення договору про споживчий кредит. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 - ч.6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1, ч.2 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч.2 ст.1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч.1 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст.1046 - ст.1053 ЦК України), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Кредитний договір між сторонами було укладено за правилами ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до яких позичальник (відповідач) [PERSON] приєдналась до умов, запропонованих кредитодавцем АТ "РВС Банк". Суд критично оцінює пояснення представника відповідача про те, що відповідач [PERSON] не укладала кредитний договір з АТ "РВС Банк", оскільки ці пояснення повністю спростовуються доказами, які були надані позивачем та були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в установленому законом порядку між кредитодавцем АТ "РВС Банк" та позичальником (відповідачем) [PERSON] було укладено кредитний договір № 0043702 від 05 листопада 2019 року. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Позичальник (відповідач) [PERSON] погодилась на укладення кредитного договору на умовах, запропонованих кредитодавцем АТ "РВС Банк", що підтверджено особистим підписом позичальника на Заяві-Договорі, Графіку платежів та Паспорті споживчого кредиту. Виконання кредитодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором. 05 листопада 2019 року на виконання своїх зобов`язань за кредитним договором № 0043702 від 05 листопада 2019 року кредитодавець АТ "РВС Банк" видав позичальнику (відповідачу) [PERSON] кредит в сумі 41025,64 грн. шляхом переказу коштів на картковий рахунок позичальника [NUMBER] , який остання вказала в Заяві-Договорі. Переказ грошових коштів здійснено: -меморіальним ордером № 6367 від 05 листопада 2019 року на суму 40000,00 грн. з призначенням платежу - "видача кредиту згідно кредитного договору № 0043702 від 05 листопада 2019 року" (а/с 8), -меморіальним ордером № 6368 від 05 листопада 2019 року на суму 1025,64 грн. з призначенням платежу - "дисконт при видачі кредиту згідно кредитного договору № 0043702 від 05 листопада 2019 року" (а/с 8). Суд критично оцінює пояснення представника відповідача про те, що відповідач [PERSON] не отримувала від АТ "РВС Банк" грошових коштів у кредит, а надані позивачем копії меморіальних ордерів (за відсутності на них підписів та печатки) не підтверджують факт перерахування кредитних коштів. Ці пояснення представника відповідача повністю спростовуються доказами, які були надані позивачем та були досліджені в судовому засіданні. Так, на час здійснення банківських операцій з видачі позичальнику (відповідачу) [PERSON] грошових коштів у кредит був чинним Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ, який визначав загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України (цей Закон втратив чинність 01 серпня 2022 року на підставі Закону України "Про платіжні послуги" від 30 червня 2021 року № 1591-ІХ). Згідно п.1.19.1 ст.1 Закону України Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. Згідно п.22.1 ст.22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Згідно ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України встановлені Положенням про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (на час здійснення банківських операцій з видачі позичальнику (відповідачу) [PERSON] грошових коштів у кредит - Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України (надалі - Положення). Згідно п.42 Положення - підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Згідно п.43 Положення - первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг. Згідно п.44 Положення - первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операцій та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: 1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); 2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій). Згідно п.46 Положення - меморіальні документи застосовуються банком для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. Згідно п.47 Положення - внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банком відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами. Отже, меморіальний ордер є первинним документом, що містить відомості про операцію банку. Позивач надав суду копії меморіальних ордерів № 6367 та № 6368 від 05 листопада 2019 року, як паперові роздруківки електронних розрахункових документів. Таким чином суд вважає надані позивачем копії меморіальних ордерів належними доказами, які підтверджують факт перерахування кредитних коштів. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позичальник (відповідач) [PERSON] користувалась кредитними коштами та здійснювала часткове погашення кредитної заборгованості, що також підтверджує факт отримання нею грошових коштів у кредит. Суд звертає увагу, що на підставі положень, визначених ст.1051 ЦК України, відповідач [PERSON] не оспорювала кредитний договір № 0043702 від 05 листопада 2019 року через те, що грошові кошти насправді не були одержані нею від кредитодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що кредитодавець АТ "РВС Банк" належним чином виконав свої договірні зобов`язання, перерахувавши 05 листопада 2019 року грошові кошти кредиту в сумі 41025,64 грн. на картковий рахунок [NUMBER] , вказаний позичальником (відповідачем) [PERSON] в Заяві-Договорі. Заміна кредитора у зобов`язанні. 30 серпня 2021 року між АТ "РВС Банк" (первісний кредитор) та ТОВ "ФК "Паріс" (новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги № 30/08/2021-1 (а/с 71-73), за умовами якого АТ "РВ Банк" передало (відступило) ТОВ "ФК "Паріс" право вимоги відносно боржників АТ "РВС Банк". Відповідно п.1.1 Договору про відступлення права вимоги - первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, зазначеними в Додатку № 1 до цього Договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є його невід`ємною частиною, які укладені між АТ "РВС Банк" та боржниками. Відповідно до п.3.1 Договору про відступлення права вимоги - права вимоги за кредитним договором вважаються відступленими з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі прав та документів, що є невід`ємною частиною цього Договору. Реєстр прав вимоги у електронному вигляді передаються первісним кредитором новому кредитору в день підписання цього Договору. Відповідно п.3.3 Договору про відступлення права вимоги - з моменту відступлення права вимоги первісний кредитор вибуває з будь-яких правовідносин, які складалися між ним і боржником. 30 серпня 2021 року між первісним кредитором АТ "РВС Банк" та новим кредитором ТОВ "ФК "Паріс" було складено Опис документів, що передаються до Договору про відступлення права вимоги № 30/08/2021-1 від 30 серпня 2021 року (а/с 69-70), який є Додатком № 1 до Договору. В Описі зазначені кредитні договори, право вимоги за якими відступається. Кредитний договір № 0043702 від 05 листопада 2019 року, укладений між кредитодавцем АТ "РВ Банк" та позичальником (відповідачем) [PERSON] включено до цього Опису за номером 84. 30 серпня 2021 року між первісним кредитором АТ "РВС Банк" та новим кредитором ТОВ "ФК "Паріс" було складено Акт прийому-передачі прав вимоги і документів до Договору про відступлення права вимоги № 30/08/2021-1 від 30 серпня 2021 року (а/с 69), з якого вбачається, що АТ "РВС Банк" передав, а ТОВ "ФК "Паріс" прийняв право вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, зазначеними в Додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги № 30/08/2021-1 від 30 серпня 2021 року, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є його невід`ємною частиною, які укладені між АТ "РВС Банк" та боржником. 30 серпня 2021 року між первісним кредитором АТ "РВС Банк" та новим кредитором ТОВ "ФК "Паріс" було складено Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (а/с 73-74). З Реєстру вбачається, що АТ "РВС Банк" передав ТОВ "ФК "Паріс" право вимоги відносно боржника - відповідача [PERSON] за кредитним договором № 0043702 від 05 листопада 2019 року на суму 68932,09 грн., в тому числі: кредит - 36703,81 грн., проценти за користування кредитом - 10074,42 грн., комісія - 22153,86 грн. Згідно ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Згідно ч.2 ст.512 ЦК України к редитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Згідно ч.3 ст.512 ЦК України к редитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.514 ЦК України д о нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.516 ЦК України з аміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст.516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно ч.2 ст.1078 ЦК України м айбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно ч.1 ст.1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Згідно ч.1 ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Згідно ч.2 ст.1082 ЦК України б оржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Згідно ч.3 ст.1082 ЦК України в иконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Суд критично оцінює заперечення представника відповідача проти позову через те, що відповідач [PERSON] не отримувала повідомлення про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором. Так, заміна кредитора є внутрішньою зміною у зобов`язанні, а тому не впливає на обсяг прав та обов`язків сторін у зобов`язанні. У разі існування (дійсності) боргового зобов`язання, у якому відбулося договірне відступлення права вимоги кредитора, визначеними законом способами захисту чи поновлення порушених прав боржника є висунення проти вимоги нового кредитора заперечень, які боржник мав проти первісного кредитора, або пред`явлення проти вимоги нового кредитора зустрічної вимоги до первісного кредитора. При цьому, в силу прямої вказівки закону саме первісний кредитор відповідає за недійсність переданої ним вимоги. Наслідком неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у платі новому кредиторові, а може впливати на визначення боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредиторові за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року в справі № 555/2428/15-ц (провадження № 61-33585св18). За таких обставин суд приходить до висновку, що в установленому законом порядку АТ "РВС Банк" передав позивачу ТОВ "ФК "Паріс" право вимоги відносно боржника - відповідача [PERSON] за кредитним договором № 0043702 від 05 листопада 2019 року. Внаслідок цього ТОВ "ФК "Паріс" набуло право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 0043702 від 05 листопада 2019 року. Позовні вимоги про стягнення заборгованість за кредитним договором по кредиту та процентам за користування кредитом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не виконала свої договірні зобов`язання, внаслідок чого в неї виникла заборгованість за кредитним договором № 0043702 від 05 листопада 2019 року. Згідно ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. З розрахунку ТОВ "ФК "Паріс" (а/с 64-68) вбачається, що заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором № 0043702 від 05 листопада 2019 року по тілу кредита становить 33521,51 грн. Суд погоджується з таким розміром заборгованості по кредиту, оскільки заборгованість відповідає розміру виданого кредиту, з врахуванням частково повернутого кредиту. З розрахунку ТОВ "ФК "Паріс" (а/с 64-68) вбачається, що заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором № 0043702 від 05 листопада 2019 року по процентам за користування кредитом становить 10074,42 грн. Суд погоджується з таким розміром заборгованості по процентам за користування кредитом, оскільки заборгованість нарахована відповідно до умов кредитного договору. На підставі викладеного суд вважає можливим стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ "ФК "Паріс" заборгованість за кредитним договором № 0043702 від 05 листопада 2019 року в сумі 43595,93 грн., в тому числі: кредит - 33521,51 грн., проценти за користування кредитом - 10074,42 грн. Позовні вимоги про стягнення заборгованість за кредитним договором по комісії. З розрахунку ТОВ "ФК "Паріс" (а/с 64-68) вбачається, що за кредитним договором № 0043702 від 05 листопада 2019 року відповідачу [PERSON] нарахована комісія в сумі 22153,86 грн. Разом з тим, згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про споживче кредитування" (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно ч.2 ст.8 Закону України "Про споживче кредитування" (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України "Про споживче кредитування" передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідно до Законів України "Про банки і банківську діяльність", "Про Національний банк України", "Про споживче кредитування" постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затверджено Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (надалі - Правила розрахунку ( в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Згідно п.5 Правил розрахунку - банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Згідно п.8 Правил розрахунку - банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Згідно додатку 1 до Правил розрахунку - загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Отже, Правила розрахунку підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України "Про споживче кредитування" розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України "Про споживче кредитування" після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема, інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року в справі № 202/5330/19 зазначено: "у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України "Про споживче кредитування". Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року в справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року в справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року в справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22). Наведені висновки підтримані у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), а саме зазначено, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З матеріалів справи вбачається, що у Заяві-Договорі № 0043702 від 05 листопада 2019 року, підписаному кредитодавцем АТ "РВС Банк" та позичальником (відповідачем) [PERSON] , зазначена щомісячна комісія за супроводження кредиту в розмірі 3 % від суми наданого кредиту. Водночас банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг та погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору. Отже, кредитодавець АТ "РВС Банк" фактично встановив сплату комісії, не зазначивши за які саме послуги ця комісія сплачується позичальником. Жодних доказів вчинення будь-яких дій, за які позикодавцем нараховувалася комісія, матеріали справи не містять. Натомість частиною першою статті 11 Закону України "Про споживче кредитування" передбачено безоплатність надання позикодавцем певних послуг, до яких можна віднести видачу кредиту та його супровід. Оскільки кредитодавцем АТ "РВС Банк" було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, тому умови договору про нарахування щомісячної комісії за супроводження кредиту є нікчемними. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ТОВ "ФК "Паріс" про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за комісією в сумі 22153,86 грн. задоволенню не підлягають, через необґрунтованість. Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 лютого 2020 року в справі №912/1120/16. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 квітня 2018 року в справі № 758/1303/15-ц зазначила, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц та від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18 зазначала, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18 зазначала, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, відповідно до приписів ч.2 ст.625 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що у Заяві-Договорі № 0043702 від 05 листопада 2019 року, підписаному кредитодавцем АТ "РВС Банк" та позичальником (відповідачем) [PERSON] , визначено строк дії кредиту - 24 місяці, тобто до 05 листопада 2021 року. Доказів про отримання позичальником (відповідачем) [PERSON] вимоги кредитора (АТ "РВС Банк" та/або ТОВ "ФК "Паріс") про дострокове погашення кредиту суду не надано. Отже, у позивача виникло право на нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних з 06 листопада 2021 року. Таким чином, інфляційні втрати та три проценти річних підлягають стягненню за період з 06 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року. Оскільки суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення комісії не підлягають задоволенню, тому базою для розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних є заборгованість за кредитним договором № 0043702 від 05 листопада 2019 року в сумі 43595,93 грн. (в тому числі: кредит - 33521,51 грн., проценти за користування кредитом - 10074,42 грн.). Розмір інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості відповідача [PERSON] становить 1903,67 грн., із розрахунку: (борг в сумі 43595,93 грн. х сукупний індекс інфляції з листопада 2021 року по лютий 2022 року в розмірі 104,367) ? 100 % - борг в сумі 43595,93 грн. Розмір трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості відповідача [PERSON] становить 394,15 грн., із розрахунку: борг в сумі 43595,93 грн. х 3 % ? 365 днів у році х 110 днів прострочення з 06 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року. Суд критично оцінює заперечення представника відповідача проти стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних з посиланням на пункт 15 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України. Так, згідно п.15 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої заборгованості, визначені ч.2 ст.625 ЦК України, не відносяться до неустойки, штрафу та/або пені, оскільки мають компенсаторний характер, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Відтак, приписи п.15 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України не поширюються на правовідносини, пов`язані з вирішенням спору про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних. На підставі викладеного суд вважає можливим стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ "ФК "Паріс" інфляційні втрати від простроченої заборгованості за період з 06 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року в сумі 1903,67 грн. та три проценти річних від простроченої заборгованості за період з 06 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року в сумі 394,15 грн. Решта позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 2415,83 грн. та три проценти річних в сумі 567,78 грн. задоволенню не підлягають, через необґрунтованість. Відшкодування судових витрат. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач ТОВ "ФК "Паріс" пред`явив позов, ціна якого становить 71031,22 грн. Суд задовольнив позов ТОВ "ФК "Паріс" на суму 45893,75 грн., що становить 64,61 % від позовних вимог. Суд відмовив в задоволенні позову ТОВ "ФК "Паріс" на суму 25137,47 грн., що становить 35,39 % від позовних вимог. За подання до суду позовної заяви позивач сплатив судовий збір в сумі 2422,40 грн. На підставі викладеного суд вважає можливим стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ "ФК "Паріс" витрати по сплаті судового збору в сумі 1565,11 грн., що становить 64,61 % від сплаченої суми судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати по сплаті судового збору в сумі 857,29 грн. (що становить 35,39 % від сплаченої суми судового збору) відшкодуванню не підлягають, у зв`язку з частковою відмовою в задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial