Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

16 березня 2023 року позивачка [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом до\~ Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визнання суми боргу за межею позовної давності. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка вказує, що з 1990 року сім`я позивачки отримувала комунальні послуги від Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», однак офіційний договір між сторонами не укладався. У 19982008 роках сім`ї призначали субсидії на комунальні послуги. З 2008 року Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» припинило надання субсидії через нібито "надмірно виплачені кошти" (48,30 грн). Це вплинуло на фінансовий стан сім`ї та призвело до накопичення боргу. У жовтні 2008 року державний виконавець повідомив про борг у розмірі 2052,26 грн за період 20052007 років. При цьому Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» включило до розрахунків борги, які, за твердженням позивачки, вже були покриті субсидіями. Позивачка звертає увагу, що борг у розмірі 2728,15 грн мав бути списаний через позовну давність. Позивачка неодноразово зверталася до Державного міського\~підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» із проханням перерахувати оплату, однак отримувала відмови. У 2008 році сім`я встановила лічильник на гарячу воду, але відповідач продовжував нараховувати суми за "завищеними" тарифами. У 2016 році частину боргу було списано без пояснень. Позивачка вважає, що дії відповідача порушують Закон України "Про захист прав споживачів". Позивачка вказує, що комунальні послуги надавалися на умовах, які ставили споживача у нерівне становище, наголошує на порушеннях статей 2122 Закону України "Про захист прав споживачів" та невиконанні вимог про прозорість розрахунків, визначених Законом України "Про житлово-комунальні послуги". Також позивачка вказує на спроби відповідача незаконно перервати строк позовної давності. Наприклад, включення у розрахунки "придуманих" сум боргу, таких як 2052,26 грн, відмова у реєстрації заяв на перерахунок та укладення договору реструктуризації боргу, використання субсидій для покриття "вигаданих" боргів за гарячу воду. Позивачка зазначає, що загальна сума боргу за межами позовної давності становить 30683,71 грн станом на 01 березня 2020 року. За таких обставин позивач просить визнати суму боргу у розмірі 30 683,71 грн за опалення станом на 01 березня 2020 року як таку, що за межами позовної давності (т.1 а.с. 1-9 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 березня 2023 року дану цивільну справу розподілено для розгляду головуючому судді Атаманюку Б.М. (т. 1 а.с. 11-12). Ухвалою суду від 21 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху (т.1 а.с.15-16, 33). Ухвалою суду від 07 квітня 2023 року позовну заяву [PERSON] до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визнання суми боргу за межею позовної давності визнано неподаною та повернуто позивачеві (т. 1 а.с. 22-23, 32). 05 квітня 2023 року позивачкою надано до суду письмові пояснення на ухвалу суду від 21 березня 2023 року про залишення позовної заяви без руху (т.1 а.с.19-20, 34-35). 05 квітня 2023 року [PERSON] зверталася до суду із заявою про звільнення від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (т. 1 а.с. 21). Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 червня 2023 року ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 квітня 2023 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.1 а.с.48-50). Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13 червня 2023 року дану цивільну справу передано для продовження розгляду головуючому судді Атаманюку Б.М. (т. 1 а.с. 52). Ухвалою суду від 19 червня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (а.с. 59-60). 11 липня 2023 року від представника Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Нарахування та оплата за теплопостачання, місця загального користування та абонентська плата здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства. Форма типового\~індивідуального договору\~на послугу\~з постачання\~теплової енергії\~що є\~публічним договором\~приєднання затверджена\~постановою Кабінету\~Міністрів України\~№1022\~від 08.08.2021.\~Відповідач опублікував цей договір на сайті 1 листопада і відповідно до Закону «Про житлово-комунальні послуги» він вважається укладеним з 1 грудня 2021 року. Для абонентів Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» з 01 грудня 2021 року розраховано та встановлено плату за абонентське обслуговування у наступному розмірі: 10,70 грн/місяць (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії без будинкових приладів обліку; 12,62 грн/місяць (з ПДВ) за послугу з постачання теплової енергії за наявності будинкових приладів обліку. Нарахування по гарячій воді здійснювалися за по показниками лічильника гарячої води з вересня 2008 року по червень 2014 року. Останній показник лічильника 123.000 вказаний у червні 2014 року. З липня 2014 року нарахування за гарячу воду за адресою: [ADDRESS] не проводились. Станом на 01 червня 2023 року борг по гарячій воді на показник 123.00 становить 599,82 грн. Відповідно до судового наказу від 25 лютого 2008 року справа № 2н-508/2008 року стягнуто з [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 2052,26 грн.Згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 липня 2012 року позов Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за теплопостачання задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку станом на 04 травня 2012 року заборгованість у розмірі 10879,73 грн. Починаючи з серпня 2016 до жовтня 2019 року Пенсійним фондом України здійснювались\~стягнення\~на\~виконання\~рішення\~суду\~від\~18 липня 2012 року. У довідках за опалення 2016-2019 років відображено фактичні оплати споживача, в тому чисті оплати Пенсійного фонду України. На підставі рішення суду від 18 липня 2012 року по справі № 0907/9439/2012 борг зменшено на 4935,10 грн, як такий що є поза межами трирічного терміну позовної давності. З урахуванням перерахунку судом встановлено, що станом на 01 липня 2020 року за адресою: [ADDRESS] борг по опаленню становить 27\~639,44 грн та борг по гарячій воді 599,82 грн. У своїй позовній заяві позивачка просить визнати суму боргу поза межею позовною давності заборгованість з 01 червня 2012 року по 01 червня 2015 року. Строк позовної давності на звернення до суду, що оспорюваного позивачкою періоду, сплив, тому є підстави для відмові у позові (т.1 а.с.63-67). 11 липня 2023 року представником Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» подано до суду зустрічну позовну заяву, в якій зазначає, що Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надає послуги теплопостачання для квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач надав послуги теплопостачання за даною адресою на суму 29 196,97 грн, а невиконання (несвоєчасне) виконання зобов`язань споживачем цих послуг, призвело до утворення заборгованості у вказаному розмірі перед підприємством, тому просить стягнути з [PERSON] на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго заборгованість за послуги теплопостачання у розмірі 29 196,97 грн та витрати по оплаті судового збору у розмірі 2684,00 грн (т. 1 а.с. 129-132).Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31 липня 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу суду від 19 червня 2023 року повернуто скаржнику (т. 1 а.с .97). 14 серпня 2023 року [PERSON] подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій підтримує заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі (т. 1 а.с. 107-113). Ухвалою суду від 17 серпня 2023 року прийнято зустрічну позовну заяву Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та об`єднано в одне провадження із позовом [PERSON] до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визнання суми боргу за межею позовної давності (т. 1 а.с. 146-147). 01 вересня 2023 року [PERSON] подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі та застосувати статтю 257 Цивільного кодексу України, задовольнити вимоги позовної заяви [PERSON] від 01 березня 2023 року у повному обсязі (т. 1 а.с. 163-166). 08 вересня 2023 року Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго подано до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго заборгованість за послуги теплопостачання у розмірі 29 196,97 грн та витрати по оплаті судового збору у розмірі 2684,00 грн (т. 1 а.с. 174-176). 08 вересня 2023 року Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» подано до суду заяву про застосування строку позовної давності, якій просить застосувати позовну давність до вимог [PERSON] та відмовити у задоволенні позовних вимог в частині позовних вимог за період з 01 червня 2012 року та 01 червня 2015 року (т. 1 а.с. 184-185). Ухвалою суду від 12 вересня 2023 року заяву [PERSON] про відвід судді Атаманюка Б.М. задоволено, цивільну справу за первісним позовом [PERSON] до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визнання суми боргу за межею позовної давності та зустрічним позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання передано до канцелярії суду для визначення головуючого судді у справі в порядку, встановленому статтею 33 Цивільного процесуального\~кодексу України (т. 1 а.с. 188-190). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 вересня 2023 року дану справу розподілено головуючому судді Мелещенко Л.В. (т.1 а.с. 197-198). 14 вересня 2023 року [PERSON] подано до суду заперечення на заяву Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про застосування строків позовної давності, просить суд у задоволенні такої заяви відмовити (т. 1 а.с. 192-193). Ухвалою суду від 15 вересня 2023 року прийнято до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до\~Державного міського\~підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго»\~про визнання\~суми боргу\~за межею\~позовної давності\~та зустрічним\~позовом Державного\~міського підприємства\~«Івано-Франківськтеплокомуненерго»\~до [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості за\~послуги теплопостачання (т. 1 а.с. 199-200). 31 жовтня 2023 року [PERSON] подано до суду клопотання-пояснення, в якому просить борг за період з 01 березня 2020 року по 01 березня 2023 року визнати таким, який є за межею позовної давності (т. 1 а.с. 245-246). Ухвалою суду від 31 жовтня 2023 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Мелещенко Л.В. відмовлено (т. 2 а.с. 6). Ухвалою суду від 22 листопада 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 19-21). 03 січня 2024 року [PERSON] подано до суду заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву (т. 2 а.с. 23-27). Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Мелещенко Л.В. відмовлено (т. 2 а.с. 44). Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні представник відповідача просила суд у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копій розрахунків за послуги теплопостачання та гарячої води, до оплати станом на 01 березня 2020 року сума становить 599,82 грн, станом на 01 березня 2023 року - 599,82 грн (т. 1 а.с. 14, 55). Згідно копій довідок за опалення за період з 2008 року по 2023 рік, здійснювалося нарахування та оплата за теплопостачання (т. 1 а.с. 68-83). 01 грудня 2021 року Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго», що діє на підставі статуту, Виконавцем, опубліковано типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, що є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Даний договір затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022) (т.1 а.с. 84-86, 134-136). 01 липня 2008 року складено акт на предмет опломбування лічильника гарячої води за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 115). [PERSON] надсилалися повідомлення про оплату боргу за послуги теплопостачання (т. 1 а.с. 116, 120, 171-173, 195, 221, 224, 225, т.2 а.с.98). Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» була дана відповідь [PERSON] на її звернення, в якій повідомлено, що пунктом 4 рішення міськвиконкому № 384 від 19 липня 2007 року встановлено, що при визначенні розміру плати за обсяги підігріву води мешканцям будинку, яких обладнано будинковим приладом обліку гарячої води, споживачі, які не мають квартирних приладів обліку, оплачують послуги за підігрів води за результатами розрахунку, але не більше 5 м.куб на одного мешканця на місяць. Також рішенням міськвиконкому від 18 вересня 2007 року тим споживачам, які встановили квартирні лічильники гарячої води (і їх зареєстрували) за період з 01 січня 2007 року може бути проведено перерахунок за послуги з підігріву води на норму 3,3 м.куб. У липні 2008 року [PERSON] був виконаний перерахунок за підігрів води з 01 січня 2007 року по 01 травня 2008 року по нормі на 4-х осіб і знято 362,13 грн. Плата за послуги теплопостачання нараховується за тарифами, встановленими міськвиконкомом на опалювальну площу квартири (т. 1 а.с. 117, 217). 17 травня 2012 року Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» зверталося до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та гарячого водопостачання у розмірі 15814,81 грн (т. 1 а.с. 118, 169, 222). Згідно розрахунку боргу за послуги теплопостачання та гарячого водопостачання за адресою: [ADDRESS] станом на 01 травня 2012 року заборгованість становить 15 814,81 грн (т. 1 а.с. 119, 170, 223). [PERSON] надсилалося повідомлення про надання субсидії з жовтня 2016 року по квітень 2017 року (т.1 а.с.121, 228). Позивачу надсилалися рахунки про оплату заборгованості за послуги теплопостачання та гарячої води у період з 2016 по 2023 роки (т. 1 а.с. 122-125, 196, 229, 236-238, т. 2 а.с. 62, 101, 113). Згідно розрахунку боргу за теплоенергію за адресою: [ADDRESS] заборгованість станом 01 липня 2023 року становить 29 196,97 грн (т. 1 а.с. 133). Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 344/4900/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року у справі за позовом [PERSON] до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про зобов`язання вчинити дії (т. 1 а.с. 156-159, т. 2 а.с. 38-41). Державним міським\~підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» розроблено і оприлюднено (надруковано в газеті «Західний кур`єр» № 50 від 13 грудня 2012 року та розміщено на офіційному сайті Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго»: www.tke.if.ua) Договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води, як договір приєднання, відповідно до пункту 10.1 якого вказаний Договір є підставою для появи публічно-правових взаємовідносин Державного міського\~підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» з усіма без винятку споживачами (т.1 а.с. 177-179). Державне міське\~підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» оприлюднило договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 01 жовтня 2017 року (офіційно опублікований на сайті www.tke.if.ua та в газеті «Західний кур`єр» №40 (1613) від 05 жовтня 2017 року) (т.1 а.с.180 -181). Позивачу здійснено розрахунок субсидії та надсилалося повідомлення про надання субсидії (т. 1 а.с. 212, т. 2 а.с. 3). [PERSON] надсилалося повідомлення про припинення надання житлової субсидії, починаючи з 01 жовтня 2008 року (т. 1 а.с.213). Відділом державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції надсилалося повідомлення [PERSON] про явку до державного виконавця 17 жовтня 2008 року та добровільну сплату боргу, штрафу у розмірі 2052,26 грн, 5,85 грн витрат на проведення виконавчих дій та 10% виконавчого збору від суми стягнення (т.1 а.с.214). 04 лютого 2008 року Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» зверталося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги теплопостачання і гарячого водопостачання у розмірі 2052, 26 грн (т. 1 а.с. 215). Згідно копії розрахунку боргу за теплоенергію за адресою: [ADDRESS] , заборгованість станом на 01 серпня 2007 року становить 2052,26 грн (т. 1 а.с. 216). 13 жовтня 2011 року Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» зверталося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] , [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] заборгованості за послуги теплопостачання і гарячого водопостачання у розмірі 12 498,70 грн (т. 1 а.с. 218-219). Згідно копії розрахунку боргу за теплоенергію за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 жовтня 2011 року заборгованість становить 12498,70 грн (т. 1 а.с. 220). Представник Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звертався до Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції з заявами про відкриття виконавчого провадження та примусове виконання рішення суду від 18 липня 2012 року про стягнення з [PERSON] , [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 10879,73 грн заборгованості за теплопостачання і гаряче водопостачання і 214,60 грн витрат по оплаті судового збору (т. 1 а.с. 226-227). Відповідно до розрахунку боргу за послуги теплопостачання за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 червня 2016 року заборгованість становить 18 338,98 грн (т. 1 а.с. 231). Згідно довідок за опалення, за адресою: [ADDRESS] наявна заборгованість за опалення у період з 2016 по 2019 роки, з 2020 по 2023 роки (т.1 а.с. 232-235, 243-244, 248-249, т. 2 а.с. 100). Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області була дана довідка [PERSON] про те, що згідно постанови державного виконавця ВП № 50481444 від 18 липня 2016 року з пенсії [PERSON] проведено відрахування: борг 10879,83 грн, виконавчий збір 1087,98 грн, витрати виконавчого провадження 50,00 грн (т.1 а.с.242, т.2 а.с.99). Згідно копії розрахунку боргу за теплоенергію за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 жовтня 2011 року заборгованість складає 12498,70 грн (т. 1 а.с. 220). Як вбачається з копії розрахунку боргу за теплоенергію за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 березня 2020 року заборгованість становить 31283,53 грн, станом на 01 березня 2023 року - 31950,98 грн (т. 1 а.с. 247, т. 2 а.с. 42, 61, 96, 112). Відповідно до копії розрахунку боргу за теплоенергію за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 липня 2023 року заборгованість становить 29196,97 грн (т. 2 а.с. 43, 60, 97, 111). Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року по справі № 344/4900/19 рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 березня 2021 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до\~Державного міського\~підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго»\~про визнання\~суми боргу\~за опалення\~та зобов`язання\~укласти договір\~про реструктуризацію\~суми боргу залишено без змін (т. 2 а.с. 69-72). Департаментом соціальної політики Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради була дана відповідь [PERSON] на її звернення стосовно виплати безготівкової житлової субсидії, в якій вказано, що було призначено грошову безготівкову субсидію [PERSON] в період з 01 листопада 2019 року по 30 вересня 2020 року. Відповідно до інформації, отриманої з АТ «Ощадбанк» з облікового запису [PERSON] кошти за період з 01 жовтня 2019 року по 31 серпня 2020 року перераховані в Державне міське\~підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго»\~на підставі\~отриманих реєстрів (т. 2 а.с. 102, 103-107). Вирішуючи вимоги за первісною позовною заявою, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі\~статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої\~статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або\~законом\~чи судом у визначених\~законом\~випадках. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених, оспорюваних або невизнаних прав. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений\~законом\~або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо\~закон\~або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту\~законом\~або договором; 2) чи передбачений\~законом\~або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений\~законом\~або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений\~законом\~або договором, проте є ефективним та не суперечить\~закону, а\~закон\~або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. У справі, яка розглядається, позивач обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді визнання суми боргу за послуги\~теплопостачання за межею позовної давності. Отже, між учасниками цієї справи фактично існує спір щодо відсутності або наявності заборгованості за послуги теплопостачання. У цьому спорі позивач через обраний нею спосіб захисту намагається скасувати заборгованість за послуги теплопостачання, що перебуває за межами позовної давності. Суд вважає необхідним зазначити, що пропущення позовної давності не тягне автоматично втрати права на отримання боргу. Якщо боржник виконав зобов`язання після спливу позовної давності, він не має права вимагати повернення виконаного. Так само заява про стягнення боргу приймається судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. І тільки якщо сторона зробить відповідну заяву, то суд застосує позовну давність і може відмовити в позові. Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Особовий рахунок відкритий на конкретного споживача у підприємства-виконавця житлово-комунальних послуг є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій підприємства-виконавця і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто підприємства-виконавця. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило спосіб захисту порушеного права визначено законом. Зобов`язання відповідача щодо визнання заборгованості за оплату комунальних послуг за межею позовної давності не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. Тому підприємства, які надають житлово-комунальні послуги, не списують з особового рахунку споживача заборгованість за житлово-комунальні послуги у зв`язку зі спливом позовної давності, відмові у задоволенні позову та з інших об`єктивних причин. Натомість визнання суми боргу за послуги\~теплопостачання за\~межею позовної\~давності може бути встановлено на підставі судового рішення щодо вирішення спору про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання. Таким чином, задоволення позовної вимоги про визнання суми боргу за послуги\~теплопостачання за\~межею позовної\~давності не призведе до повного захисту прав позивача. За вказаних обставин суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання суми боргу за послуги\~теплопостачання за\~межею позовної\~давності не передбачений\~законом\~або договором та є неефективним для захисту прав позивача. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому у задоволенні первісного позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Щодо вимог зустрічної позовної заяви суд виходить з наступного. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені\~Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Як убачається з матеріалів справи, відповідачем Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надаються послуги з теплопостачання, а позивач [PERSON] , у свою чергу, споживає зазначені послуги, що свідчить про наявність між ними взаємних зобов`язань. За правилами\~частини першої\~статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, разом з тим відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 20 цього Закону\~споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Наведеними положеннями закону передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до\~пункту 1\~частини третьої\~статті \~20\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно з\~пунктом 3\~частини другої\~статті 21Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Ураховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житловою-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року, прийнятій у справі №6-2951цс15, а також у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року, прийнятій у справі №176/456/17 (провадження № 61-63св18). Приписами пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~встановлено, що споживач, серед іншого, зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги в строки, встановлені договором або законом. Відповідно до\~статті 68 Житлового кодексу України плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться, крім квартирної плати, за затвердженими у встановленому порядку тарифами, у строки, визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Згідно з пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води або до затверджених нормативів (норм) споживання. Порядок формування та затвердження цін і тарифів на житлово-комунальні послуги визначені вимогами статті 31\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги». До повноважень позивача не входить зменшення або збільшення тарифів, встановлених для оплати наданих послуг. Згідно з пунктом 8 «Правил надання населенню послуг по водо-теплопостачанню і водовідводу», послуги надаються відповідно до умов договору. Але це не означає, що під час відсутності такого договору відповідач має право користуватися послугами, що фактично надаються, і не оплачувати їх. За змістом\~частини шостоїстатті 19 Закону України «Про теплопостачання»\~споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до вимог\~статті 25 Закону України «Про теплопостачання»\~у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Це узгоджується з положеннями\~статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права і зобов`язання виникають не тільки з основ передбачених законодавством, а також з дії громадян. Такими діями відповідачів є фактичне користування послугами, що надаються позивачем. Згідно зі\~статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до\~статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами\~статті 64 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Оскільки відповідачі офіційно, у встановленому чинним законодавством порядку не відмовилась від послуг, які надавало їй Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго», то у неї виник обов`язок сплатити ці послуги. Правилами частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно частини першої статті 76 Цивільного процесуального кодексу України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частиною другою\~статті 77 Цивільного процесуального кодексу України. За правилами частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина сьома статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Судом встановлено, що [PERSON] є споживачем послуг теплової енергії, що надається Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго». Як зазначає позивач за зустрічним позовом, утворилася заборгованість за послуги з централізованого опалення станом на 01 липня 2023 року, що становить 29 196,97 грн. Доказів того, що послуги споживачу [PERSON] не надавались, що вона не користувалася наданими послугами і потреби в таких послугах не мала, належними та допустимими доказами не доведено та матеріалами справи не підтверджено. Розрахунки заборгованості за теплоенергію є чітким, повним та розгорнутим по окремим категоріям. Даних на його спростування матеріали справи не містять. З огляду на зазначене, суд, за результатами розгляду справи, вважає доведеним позивачем факт невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати вартості отриманих послуг з теплопостачання. Відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] неодноразово заявлялося про пропуск строку позовної давності позивачем за зустрічним позовом та подавалися заяви про застосування позовної давності до заявлених вимог за зустрічною позовною заявою (т. 1 а.с. 245-246, т. 2 а.с. 91-95). Крім того, предметом позову у первісному позові є заборгованість за послуги теплопостачання за межею позовної давності. У свою чергу, відповідач у відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву заявляє, що строк не був пропущений, оскільки споживачем здійснювалося часткове погашення боргу. Відповідно до\~статті 256 Цивільного кодексу України,\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це закріплено положеннями\~статті 257 Цивільного кодексу України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це унормовано вимогами частини першої статті 261 Цивільного кодексу України. У\~статті 264 Цивільного кодексу України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Аналіз зазначеної норми\~статті 264 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16 зазначено, що: «відповідно до частини першої\~статті 264 ЦК України\~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої\~статті 264 ЦК України\~після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №761/12553/15-ц. Аналіз змісту частин першої та третьої\~статті 264 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що переривання перебігу строку позовної давності є можливим виключно в його межах (загальний строк 3 роки), а не після спливу позовної давності чи поза її межами. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 914/2026/17, Верховний Суд зазначив, що оскільки при дослідженні обставин, пов`язаних з вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може відбутися лише в межах строку давності. Така позиція Верховного Суду сформована у цілому ряді постанова і є сталою. За правилами частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України\~за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у\~статтях 252-255 Цивільного кодексу України. У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, прийнятій у справі №6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року, прийнятій у справі №6-169цс14, від 30 вересня 2015 року, прийнятій у справі №6-154цс15, зроблено висновок про те, що за договором, що визначає щомісячні платежі перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України\~позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (пункти 6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, прийнятій по справі №911/3681/17). Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії» та від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Досліджуючи докази на підтвердження переривання відповідачем за зустрічним позовом позовної давності, суд виходить із того, що розрахунки заборгованості Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» не відображають обставин визнання відповідачем [PERSON] боргу, сторонами не було надано доказів, а саме квитанцій про сплату боргу із зазначенням призначення платежів, платників, період оплат, що було б підставою, передбаченою частиною першою\~статті 264 Цивільного кодексу України, для переривання перебігу позовної давності. Крім того, позовна заява [PERSON] , пред`явлена до суду 16 березня 2023 року, про визнання суми боргу за межею позовної давності свідчить про те, що нею заборгованість за послуги теплопостачання у добровільному порядку не сплачувалася та не визнавалася. Призначення субсидії та сплата субсидії у період, за який стягується заборгованість, не є доказом визнання боргу споживачем. Також згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на підставі постанови державного виконавця ВП № 50481444 від 18 липня 2016 року з пенсії [PERSON] проведено відрахування: борг 10879,83 грн, виконавчий збір 1087,98 грн, витрати виконавчого провадження 50,00 грн. Таким чином, відповідач [PERSON] не вчиняла дій по визнанню боргу, заборгованість у повному обсязі чи її частини не сплачувала у добровільному порядку. Як вбачається з розрахунку заборгованості, станом на 01 липня 2020 року наявна заборгованість у розмірі 28239,26 грн, у період з 01 липня 2020 року по 31 грудня 2020 року нараховано 5866,21 грн, сплачено 4865,65 грн, з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року нараховано 18\~201,83 грн, сплачено 22625,38 грн, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2021 року нараховано 14123,33 грн, сплачено 9361,00 грн, з 01 січня 2023 року по 30 червня 2023 року нараховано 8684,37 грн, сплачено 9066,00 грн (а.с. 133). Позивач за зустрічним позовом звернувся з позовом до суду 11 липня 2023 року. Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми матеріального права, суд приходить до висновку про застосування строків позовної давності та стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01 червня 2020 року по 01 липня 2023 року у розмірі 957,71 грн (за вказаний період нараховано за послуги теплопостачання 46875,74 грн, сплачено - 45918,03 грн). Виходячи із вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог за первісним позовом [PERSON] до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визнання суми боргу за межею позовної давності, а зустрічний позов Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до статей 1, 9, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», статей 256, 257, 261, 264, 526, 527, 530, 610-612, 629, 815 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial