Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

в грудні 2024 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Сироткіну А.О. звернулась до суду із позовом до відповідача ТОВ «Фідес Мед», в якому просила стягнути із відповідача на користь позивача невиплачену компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 31523,86 грн, а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 05.05.2023 на поштову адресу позивача надійшов лист, в якому містився наказ відповідача № 1/к про звільнення позивача із займаної посади директора товариства за неналежне виконання обов`язків. Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач звернулась до суду із позовом. Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/12912/23, у задоволенні вимог [PERSON] до ТОВ "Фідес Мед" про визнання протиправним та скасування рішення єдиного учасника ТОВ "Фідес Мед" від 13.04.2023 року № 13/2023 в частині звільнення позивача, визнання протиправним та скасування наказу єдиного учасника ТОВ "Фідес Мед" № 1/к про звільнення позивача, зобов`язання ТОВ «Фідес Мед» негайно поновити [PERSON] на роботі та стягнення із ТОВ "Фідес Мед" середнього заробітку за час вимушеного прогулу, було відмовлено. Провадження у справі № 910/12912/23 в частині вимоги [PERSON] про стягнення з ТОВ "Фідес Мед" протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн, було закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2024 у вказаній справі, рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/12912/23 в частині відмови позовних вимог [PERSON] до ТОВ "Фідес Мед" про визнання протиправним та скасування рішення єдиного учасника ТОВ "Фідес Мед" від 13.04.2023 року № 13/2023 в частині звільнення позивача, визнання протиправним та скасування наказу єдиного учасника ТОВ "Фідес Мед" [PERSON] № 1/к про звільнення [PERSON] , зобов`язання ТОВ "Фідес Мед" негайно поновити позивача на роботі та стягнення з ТОВ "Фідес Мед" середнього заробітку за час вимушеного прогулу, було змінено, та викладено мотивувальну частину в редакції даної постанови. Крім того, рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/12912/23 в частині закриття провадження у справі № 910/12912/23 про стягнення з ТОВ "Фідес Мед" протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн. (та в частині роз`яснення, що розгляд цього спору в частині вимоги про стягнення з ТОВ "Фідес Мед" протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн. віднесено до юрисдикції суду загальної юрисдикції), було скасовано, та задоволено позовні вимоги в цій частині. Стягнуто із ТОВ "Фідес Мед" на користь [PERSON] 137 856 грн. 69 коп недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року. В решті рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Позивач вказує, що посадовий оклад директора товариства згідно штатного розпису, затвердженого 14.01.2022, складав 17800,00 грн., однак, із відомостей Пенсійного фонду України, починаючи із березня 2022 року позивачу виплачувались значно менші суми. Так, за 84 календарних дні невикористаної відпустки було сплачено 14194,52 грн, що без відрахування податків складає 17632,94 грн Позивач вказує, що зверталась до відповідача із проханням в добровільному порядку виплатити їй суми недоплаченої компенсації за час не відбутої відпустки за 84 календарних дні, оскільки, нарахування має досить незрозумілий принцип розрахунку та не враховує суму посадового окладу в розмірі 17800,00 грн. Так, за розрахунками позивача сума компенсації становить 49156,80 грн (585,20 грн * 84 дні), а тому виходячи із вже виплаченого розміру без відрахування податків, - розмір компенсації становить 31523,86 грн (49156,80 грн - 17632,94 грн). Посилаючись на викладене, а також з огляду на те, що відповідачем при звільненні позивача було не доплачено суму компенсації за 84 дні невикористаної відпустки в сумі 31523,86 грн, а відтак позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2024, було визначено для розгляду справи головуючого суддю Анохіна А.М. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.12.2024, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. В січні 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивачу належним чином вже було нараховано та виплачено кошти за 84 дні невикористаної відпустки в сумі 14194,52 грн. Однак, позивач просить стягнути компенсацію, яка була нею розрахована, відповідно до посадового окладу в сумі 17800,00 грн, згідно зі штатним розписом ТОВ «Фідес Мед», що було введено в дію із 17.01.2022 згідно наказу № 1 від 14.01.2022. Однак, зазначений наказ позивачем надано не було, а офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 підтверджують лише страховий стаж позивача та не можуть бути прийняті судом як належні докази щодо розміру посадового окладу. Крім того, перебуваючи на посаді директора товариства, позивач видала розпорядження № 1 від 25.02.2022, яким призупинила виконання фінансових зобов`язань перед фізичними особами та/або контрагентами, строком на 30 діб або до відміни воєнного стану. Окремо сторона відповідача вказує про те, що позивачем було пропущено встановлений законом тримісячний строк для звернення до суду із цими позовними вимогами, що також є підставою для відмови в задоволенні позову. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у письмовому відзиві на позов. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України, кожна особі має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що наказом ТОВ "Фідес Мед" від 23.04.2018 року № 01-к позивача було призначено на посаду директора ТОВ "Фідес Мед". Наказом ТОВ "Фідес Мед"від 13.04.2023 року № 1/к, позивача було звільнено з посади директора ТОВ "Фідес Мед", у зв`язку із неналежним виконанням обов`язків із 13.04.2023 року на підставі рішення ТОВ "Фідес Мед" від 13.04.2023 року № 13/2023. Не погоджуючись зі звільненням, позивач звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом, в якому просила, зокрема, визнати протиправним та скасувати рішення єдиного учасника ТОВ "Фідес Мед" від 13.04.2023 року № 13/2023 в частині звільнення позивача, визнати протиправним та скасувати наказ єдиного учасника ТОВ "Фідес Мед" № 1/к про звільнення позивача, а також зобов`язати ТОВ "Фідес Мед" негайно поновити позивача на роботі. Крім того, [PERSON] просила суд стягнути із відповідача середній заробіток за час її вимушеного прогулу з 14.04.2023 року по день поновлення на роботі з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача в сумі 311,63 грн., а також стягнути із ТОВ "Фідес Мед" протиправно недоплачені кошти за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн. Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/12912/23, у задоволенні вимог [PERSON] до ТОВ "Фідес Мед" про визнання протиправним та скасування рішення єдиного учасника ТОВ "Фідес Мед" від 13.04.2023 року № 13/2023 в частині звільнення позивача, визнання протиправним та скасування наказу єдиного учасника ТОВ "Фідес Мед" № 1/к про звільнення позивача, зобов`язання ТОВ «Фідес Мед» негайно поновити [PERSON] на роботі та стягнення із ТОВ "Фідес Мед" середнього заробітку за час вимушеного прогулу, було відмовлено. Провадження у справі № 910/12912/23 в частині вимоги [PERSON] про стягнення з ТОВ "Фідес Мед" протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн, було закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2024 у вказаній справі, рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/12912/23 в частині відмови позовних вимог [PERSON] до ТОВ "Фідес Мед" про визнання протиправним та скасування рішення єдиного учасника ТОВ "Фідес Мед" від 13.04.2023 року № 13/2023 в частині звільнення позивача, визнання протиправним та скасування наказу єдиного учасника ТОВ "Фідес Мед" [PERSON] № 1/к про звільнення [PERSON] , зобов`язання ТОВ "Фідес Мед" негайно поновити позивача на роботі та стягнення з ТОВ "Фідес Мед" середнього заробітку за час вимушеного прогулу, було змінено, та викладено мотивувальну частину в редакції даної постанови. Крім того, рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2024 у справі № 910/12912/23 в частині закриття провадження у справі № 910/12912/23 про стягнення з ТОВ "Фідес Мед" протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн. (та в частині роз`яснення, що розгляд цього спору в частині вимоги про стягнення з ТОВ "Фідес Мед" протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн. віднесено до юрисдикції суду загальної юрисдикції), було скасовано, та задоволено позовні вимоги в цій частині. Стягнуто із ТОВ "Фідес Мед" на користь [PERSON] 137 856 грн. 69 коп недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року. В решті рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Позивач вказує, що посадовий оклад директора товариства згідно штатного розпису, затвердженого 14.01.2022, - складав 17800,00 грн., однак, достатніх доказів наведеним твердження до даного позову долучено не було, а також зазначене не вказувалось позивачем при зверненні із позовом до Господарського суду м. Києва. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що із відомостей Пенсійного фонду України, починаючи із березня 2022 року позивачу виплачувались значно менші суми заробітної плати ніж були визначені в штатному розписі, а тому за розрахунками позивача сума компенсації за 84 дні невикористаної відпустки становить 49156,80 грн (585,20 грн * 84 дні), в зв`язку з чим, виходячи із вже виплаченого розміру без відрахування податків, - розмір компенсації становить 31523,86 грн (49156,80 грн - 17632,94 грн), та ця сума має бути сплачена відповідачем на користь позивача в примусовому порядку. Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідача вказувала, що товариством вже було виплачено позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки, нарахована позивачем сума за даним позовом не доведена, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Крім того, стороною відповідача було заявлено про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За частиною першою статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У статті 116 КЗпП України вказано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, зміни набрали чинності 19 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Крім того, згідно правового висновку, який викладено у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всієї суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Так, на підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення із відповідача недоплаченої суми компенсації за дні невикористаної відпустки, позивач посилається на те, що їй виплачувалась заробітна плата у розмірі, що не відповідала розміру посадового окладу згідно штатного розпису, затвердженого наказом відповідача від 14.01.2022, а відтак і сума компенсації за дні невикористаної відпустки була нарахована у меншому розмірі. Однак, стороною позивача не було надано суду штатного розпису, затвердженого наказом відповідача від 14.01.2022, відповідно до якого посадовий оклад позивача, як директора, складав 17800,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що позивач вже зверталась до суду за захистом своїх прав із вимогами, зокрема, про стягнення із відповідача середнього заробітку за час її вимушеного прогулу з 14.04.2023 року по день поновлення на роботі з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача в сумі 311,63 грн., а також про стягнення із ТОВ "Фідес Мед" протиправно недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року в загальній сумі 137 856,69 грн. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2024 у справі № 910/12912/23, серед іншого, було стягнуто із ТОВ "Фідес Мед" на користь [PERSON] 137 856 грн. 69 коп недоплачених коштів за період з 01.03.2022 року по 13.04.2023 року. В грудні 2024 року позивач, вказуючи на те, що товариством їй виплачувалась заробітна плата не у відповідності до розміру посадового окладу, затвердженого наказом ТОВ "Фідес Мед" від 14.01.2022, а відтак була виплачена менша сума компенсації за дні невикористаної відпустки, звернулась до суду із даним позовом та вказує про наявність підстав для стягнення недоплаченої суми компенсації за дні невикористаної відпустки, яка, за розрахунками позивача, складає суму в розмірі 31523,86 грн. Однак, суд не погоджується із наданим стороною позивача розрахунком суми компенсації за дні невикористаної відпустки, яку має доплатити відповідач, оскільки, заявлений розрахунок не знайшов свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи та недоведений стороною позивача достатніми доказами. Варто вказати на те, що довідка Пенсійного фонду України форми ОК-5 за відсутності документу, який би беззаперечно доводив дійсний посадовий оклад позивача, як директора товариства, не може вказувати на виплату заробітної плати позивачу у меншому розмірі, а відтак і необхідність обчислення компенсації за дні невикористаної відпустки в іншому розмірі ніж це було обчислено, в тому числі при зверненні до суду із позовом в порядку господарського судочинства. Крім того, посилання позивача на те, що їй виплачувалась заробітна плата не в повному обсязі, а відтак не доплачено компенсацію за невикористану відпустку, на переконання суду, не заслуговують на увагу, оскільки, статтею 110 КЗпП встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про розміри оплати праці. Доказів того, що такі розрахунки позивачу не надавалися, матеріали справи не містять, а також при зверненні до суду в порядку господарського судочинства позивачем не вказувалось про виплату заробітної плати в меншому розмірі, що в сукупності свідчить про очевидну суперечливу позицію позивача, яка не узгоджується із загальним принципом добросовісності цивільних правовідносин. Інші доводи та обґрунтування позову не спростовують наведених висновків суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про те, що відповідачем не в повному обсязі було виплачено позивачу компенсацію за дні невикористаної відпустки матеріали справи не містять, а відтак суд вважає позовні вимоги безпідставними, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. Крім того, оскільки заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на їх безпідставність та недоведеність, а відтак заява сторони відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалась. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed