Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовних вимог: Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним вище позовом до Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Посилалася на те, що 17.12.1990 року була прийнята на роботу заступником директора по навчально-виховній роботі Чернівецького професійно-технічного училища №6 відповідно до наказу №227-к. Державний професійно-технічний навчальний заклад «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» є правонаступником Чернівецького професійно-технічного училища №6. За весь час роботи у неї не було жодної догани чи дисциплінарного проступку, вона сумлінно виконувала свої посадові обов`язки та користувалася повагою серед колег та учнів. Починаючи з січня 2024 року, у неї почали виникати конфлікти з т.в.о. директора ДПТНЗ, оскільки останній здійснював неправомірні дії, у зв`язку з чим вона разом із колегами вимушена була звернутися до правоохоронних органів. У зв`язку з цим, 05.12.2024 року було видано наказ №272 «Про припинення повноважень заступника директора з виховної роботи [PERSON] », в якому зазначено про припинення повноважень заступника директора з виховної роботи [PERSON] з 13.12.2024 року згідно п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України. Цього ж дня було видано кадровий наказ №224 к/тр «Про звільнення заступника з виховної роботи [PERSON] » з 13.12.2024 року відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі шестимісячного заробітку. Проте, через погіршення стану здоров`я, вона з 13.12.2024 року перебувала на лікарняному із подальшим стаціонарним лікуванням у неврологічному відділенні. 13.12.2024 року т.в.о. директора ДПТНЗ було видано кадровий наказ «Про внесення змін до наказу від 05.12.2024 року №224 к/тр», в якому зазначено, що у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю [PERSON] з 13.12.2024 року інспектору з кадрів підготувати наказ про звільнення [PERSON] із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність. У подальшому, наказом №14к/тр від 20.01.2025 року її, [PERSON] , було звільнено у зв`язку з припиненням повноважень відповідно до наказу ДПТНЗ №272 від 05.12.2024 року на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку. Після лікування з метою захисту своїх трудових прав вона звернулась до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці. Відповіддю ПЗМУ Державної служби з питань праці №ПЗ/1/161-ЦА-25 від 11.02.2025 року було встановлено, що її звільнення з посади заступника директора з виховної роботи здійснено із застосуванням норми законодавства, яке не могло бути застосовано, чим недотримані вимоги законодавства. За результатами проведеного позапланового заходу контролю складено акт керівнику та видано припис щодо приведення трудових відносин із позивачем у відповідність до законодавства. Вказувала на те, що її незаконне звільнення відбулось публічно та з погрозами, після яких директор викликав поліцію у присутності трудового колективу та учнів, що завдало значної шкоди її честі, гідності та ретупації. Такий тиск з боку керівника закладу завдав їй значного морального стресу, внаслідок чого її з робочого місця забрала швидка та госпіталізувала до інсультного відділення, де їй надавали невідкладну допомогу. Вона зазнала емоційного потрясіння, що негативно позначилося на її фізичному та психічному стані. Окрім цього, на її утриманні перебуває син, який є інвалідом ІІ групи та через свою хворобу не може самостійно пересуватися та працювати. Втрата роботи поставила її у фінансово скрутне становище, посиливши моральні страждання та почуття безвиході. Враховуючи зазначене, вважає, що має право на компенсацію моральної шкоди у розмірі 50000 гривень, що є справедливою оцінкою її моральних страждань. Просила визнати протиправним та скасувати наказ №14к/тр від 20.01.2025 року та попередній наказ №272 від 05.12.2024 року про звільнення заступника директора з виховної роботи [PERSON] на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України та поновити її на посаді начальника заступника директора з виховної роботи Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу». Також просила стягнути з відповідача на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу без утримання податку та зборів та моральну шкоду в розмірі 50000 гривень. Процесуальні дії у справі\~: Ухвалою суду від 24.02.2025 року вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов. 21.03.2025 року за клопотанням позивача та представника відповідача провадження у справі у частині заявлених позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу №14к/тр від 20.01.2025 року та попереднього наказу №272 від 05.12.2024 року про звільнення заступника директора з виховної роботи [PERSON] на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України та поновлення її на посаді начальника заступника директора з виховної роботи Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу», стягнення з відповідача на користь [PERSON] середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу без утримання податку та зборів було закрито. За змістом ч.8 ст.279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Згідно з частиною 4\~статті 268 Цивільного процесуального кодексу України\~у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Узагальнені доводи відповідача у справі: Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник зазначив, що адміністрацією ліцею на виконання вимог припису Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 10.02.2025 року №ПЗ/ЧВ/1285/0155/П про усунення виявлених порушень було видано наказ №33к/тр від 28.02.2025 року «Про поновлення на роботі [PERSON] » та наказ №46 від 28.02.2025 року «Про скасування наказу від 05.12.2024 року №272», яким скасовано накази №224к/тр від 05.12.2024 року, №230 к/тр від 13.12.2024 року, №14к/тр від 20.01.2025 року. Таким чином, адміністрацією ліцею було усунуто допущене порушення під час звільнення позивача. Окрім того, на користь [PERSON] буде здійснено виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Заперечував проти заявлених позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 гривень. Так, позивач часто скаржилася на здоров`я у силу свого віку та перебувала на плановому лікуванні ще до подій, які відбулись. Окрім того, виклик поліції 21.01.2025 року був пов`язаний із тим, що адміністрація ліцею вбачала у діях позивача порушення вимог ст.186 КУпАП, а саме самовільне, всупереч наказу про звільнення, виконання своїх посадових обов`язків та заблокування доступ працівників ліцею до одного з кабінетів. Щодо погіршення фізичного та психологічного стану [PERSON] , скарг на важкий передінсультний стан, вказував на те, що остання відповідно до медичних документів тривалий час страждає на захворювання , пов`язані з серцево-судинною системою, зокрема гіпертонічну хворобу серця, ішемічну хворобу серця та супутні захворювання. До госпіталізації позивача протягом останніх декількох днів турбував підвищений артеріальний тиск, що мало спонукати її до завчасного звернення за медичною допомогою. Також у виписці [PERSON] зазначено, що остання систематично не приймала ліки для пониження артеріального тиску. За період з 01.09.2024 року по 20.01.2025 року було десять звернень позивача зі скаргами на підвищення артеріального тиску. Вважає, що наявність хронічних захворювань та неодноразові звернення за медичною допомогою до дня звільнення свідчать про те, що погіршення здоров`я [PERSON] не було прямим наслідком її звільнення з роботи. Додатково повідомив, що в червні 2024 року [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. На підставі наведеного проти позовних вимог заперечував, вважаючи, що провадження по справі слід закрити. Мотивувальна частина Позиція суду Фактичні обставини справи, встановлені судом: Так, спір між сторонами виник у зв`язку з порушенням трудових прав позивача. Судом установлено, що [PERSON] 17.12.1990 року була прийнята на роботу заступником директора по навчально-виховній роботі Чернівецького професійно-технічного училища №6 відповідно до наказу №227-к (а.с.11зв.). Наказом Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» №224 к/тр від 05.12.2024 року було розірвано трудовий договір із заступником директора з виховної роботи [PERSON] з 13.12.2024 року відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку, у зв`язку з припиненням повноважень. Того ж дня було видано наказ №272 про припинення повноважень заступника директора з виховної роботи [PERSON] з 13.12.2024 року. 13.12.2024 року наказом №230к/тр було внесено зміни до наказу №224 к/тр та викладено його в такій редакції: Інспектору з кадрів [PERSON] підготувати проект наказу про звільнення на наступний день закінчення тимчасової непрацездатності із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем після закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі непрацездатності. Наказом №14 к/тр від 20.01.2025 року [PERSON] було звільнено посади заступника директора виховної роботи з 20.01.2025 року відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку, у зв`язку з припиненням повноважень. 10.02.2025 року Південно-західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці було внесено припис №ПЗ/ЧВ/1285/0155/П Державному професійно-технічному навчальному закладу «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу», згідно якого встановлено, що звільнення заступника директора з виховної роботи [PERSON] здійснено із застосуванням норми законодавства, а саме: п.5 ч.1 ст.41 Кодексу, яка не могла бути застосована, у зв`язку з чим не дотримані вимоги законодавства. Зобов`язано т.в.о. директора привести у відповідність із законодавством трудові відносини з [PERSON] та забезпечити додержання норм законодавства про працю в частині звільнення працівників. На виконання припису №ПЗ/ЧВ/1285/0155/П відповідачем було винесено наказ №33 к/тр від 28.02.2025 року та наказ №46 від 28.02.2025 року «Про скасування наказу від 05.12.2024 року №272», яким скасовано накази №224к/тр від 05.12.2024 року, №230 к/тр від 13.12.2024 року, №14к/тр від 20.01.2025 року та поновлено [PERSON] на попередній роботі на посаді заступника директора з виховної роботи з 21.01.2025 року з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Мотиви та доводи, з яких виходив суд та застосовані норми права: Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Позивач, звернувшись до суду з позовом, просила стягнути з Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» на її користь завдану моральну шкоду у розмірі 50000 гривень. Вимоги обґрунтовує тим, що її було незаконно звільнено з роботи, внаслідок чого порушенно трудові права. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до\~статті 139 КЗпП України\~працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.\~\~\~\~ Підставою для відшкодування моральної шкоди за ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.\~\~\~\~\~\~ У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст.ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Саме тому розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути достатнім для задоволення потреб потерпілого й не повинен призводити до його збагачення. Судом було встановлено факт неправомірного звільнення позивача, що відповідач не заперечував у поданому до суду відзиві, а навпаки, вжив заходів до відновлення порушеного права [PERSON] , добровільно поновивши останню на посаді з виплатою середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Вказана обставина безумовно завдала позивачу моральних страждань та емоційних переживань, вимагаючи від неї вжиття певних заходів для відновлення порушеного права. Оскільки [PERSON] зазнала у зв`язку із протиправними діями Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» душевних страждань, що свідчить про причинно-наслідковий зв`язок між такими неправомірними діями відповідача та настанням тих негативних наслідків, про які вона вказує, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок винесення відповідачем незаконного наказу про її звільнення. Визначаючи суму відшкодування моральної шкоди, суд, виходить із засад розумності та справедливості, враховує ступінь вини відповідача, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивачки, час і зусилля, необхідні для відновлення її прав, глибину та обсяг душевних страждань. При цьому, суд враховує, що відповідач добровільно усунув допущене порушення та поновив [PERSON] на посаді, порушення прав позивача тривало не більше двох місяців, а тому позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень суд вважає завищеними. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, завдана внаслідок порушення трудових прав, моральна шкода у розмірі 3000 гривень, що відповідатиме засадам розумності та справедливості. Щодо розподілу судових витрат У частині шостій статті 141 ЦПК України зазначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням приписів цієї норми, понесені судові витрати покладаються на відповідача та підлягають стягненню у дохід держави. Висновки суду за результатами розгляду справи Враховуючи викладене, виходячи з того, що позивачем доведено факт порушення її трудових прав, тому приходить до переконливого висновку, що позов [PERSON] підялгає чатсковому задоволенню.

Outcome: partial