Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

У квітні 2024 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою, у якій просила суд встановити факт постійного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 1996 року по день смерті [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 1996 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , проживаючи то в квартирі позивача, то у квартирі цивільного чоловіка за адресою: [ADDRESS] . Позивач та [PERSON] разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, вважали себе чоловіком та дружиною. У позивача з матір`ю [PERSON] - [PERSON] були дуже добрі відносини, вони разом із [PERSON] допомагали їй, надавали матеріальну та фізичну допомогу, здійснювали догляд, а мати цивільного чоловіка сприймала позивача як невістку. [INFO] [PERSON] померла. Позивач разом із [PERSON] займались її похованням та оформленням всіх необхідних документів. Окрім того, [PERSON] брав у банку кредит, де позивач була поручителем та вказував позивача довіреною особою при укладанні медичної документації. У 2013 року за фактом побиття позивача та [PERSON] сином сусідки та двома сторонніми особами було відкрито кримінальне провадження, де у зверненнях до поліції позивач та [PERSON] вказували, що є цивільними чоловіком та дружиною. [PERSON] з 1997 року почав дуже хворіти та у червні 2023 року стан його здоров`я значно погіршився. [INFO] [PERSON] помер. Позивач займалась його похованням та оплатою ритуальних послуг. Окрім [PERSON] , на день його смерті, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , не було зареєстровано інших осіб. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на вищевказану квартиру, 1/2 частки якої належала йому на підставі свідоцтва про право власності, а інша 1/2 - в порядку спадкування за законом після смерті матері. Позивач, як єдиний спадкоємець після смерті [PERSON] , у визначений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Лозенко В.В. із заявою про прийняття спадщини, однак постановою від 22.01.2024 року приватним нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність документів, що підтверджують родинний зв`язок та рекомендовано звернутися до суду. На думку позивача, факт її спільного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини понад п`яти років однією сім`єю підтверджуються належними і допустимими доказами, доданими до матеріалів справи, а від встановлення вказаного факту залежить виникнення у позивача права на спадщину. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 03.03.2025 року, просить встановити факт постійного проживання однією сім`єю її та [PERSON] з 01.01.2024 року по день смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 19.06.2024 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та витребувано у Другої дніпровської державної нотаріальної контори інформацію чи відкривалась спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , а також у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 30.07.2024 до суду надійшла відповідь Другої дніпровської державної нотаріальної контори про те, що спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , не відкривалась. 02.08.2024 року до суду від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. надійшла належним чином завірена копія спадкової справи [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2024 року клопотання позивача про виклик та допит свідків було задоволено, у судове засідання викликано для допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. 26.07.2024 року представник відповідача [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, у якому, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень зазначила, що факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01.01.2004 року законом не передбачено. Окрім цього, просила залишити позов без розгляду, оскільки вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю має розглядатися в порядку окремого провадження, а не позовного. Позивачем не надано достатніх та належних доказів які підтверджували б факт проживання однією сім`єю разом із [PERSON] , а показання свідків не можуть бути єдиною підставою встановлення такого факту. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Просяник Н.П. у судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним ним у позовній заяві, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Також зазначили, що [PERSON] був розлучений, з дітьми не спілкувався, дітей на похороні не було. В подальшому сторона позивача надала до суду заяву у якій просила судове засідання проводити без застосування засобів технічної фіксації та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні надала заперечення, аналогічні викладеним у відзиві на позов, проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. В подальшому представник відповідача надала до суду заяву у якій просила судове засідання проводити без застосування засобів технічної фіксації Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що позивач та [PERSON] вже давно разом, він проводжав позивача на роботу, а ввечері зустрічав з роботи, вони разом ходили до магазину, коли [PERSON] почав хворіти позивач доглядала за ним. Також [PERSON] брав кредит, де позивач була поручителем. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цивільний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Матеріалами справи підтверджено, що квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.06.1998 року (а.с. 6). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 14). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 28). Матеріали справи містять також копію лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] від 24.07.2023 року та копію довідки про причину смерті (а.с. 30). Згідно копії відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 11.01.2024 року на звернення [PERSON] надано відповідь, згідно якої [PERSON] з 28.11.1980 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Інші зареєстровані особи на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) відсутні (а.с. 32). Із копії договору поруки від 17.05.2019 року та від 25.03.2020 року, укладеного між КС «Самара» та [PERSON] , вбачається, що поручителем зазначено [PERSON] (а.с. 16). У декларації [PERSON] з медичним закладом КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» ДМР від 22.05.2023 року, позивача [PERSON] зазначено довіреною особою (а.с. 17). [PERSON] та [PERSON] , у спільній заяві від 04.06.2013 року звернулись до Дніпровського управління поліції за фактом їх побиття сином сусідки та двома сторонніми особами, вказували, що є цивільними чоловіком та дружиною (а.с. 18-21). 25.07.2023 року [PERSON] видано свідоцтво про поховання [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 33). Матеріали справи містять також копію рахунку на оплату, виданого на ім`я [PERSON] , а також копію квитанції про сплату [PERSON] 1 000 грн. з призначенням платежу «за ритуальні послуги» від 24.07.2023 року (а.с. 36). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 22.01.2024 року позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] через відсутність документів, що підтверджують родинний зв`язок та рекомендовано звернутися до суду (а.с. 37). Відповідно до актів щодо підтвердження факту проживання однією сім`єю від 03.02.2024 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 1996 року по день смерті [PERSON] ( [INFO] ) за адресою: [ADDRESS] , або за адресою: [ADDRESS] , підтвердили ведення ними спільного господарства та проживання як подружжя. До правовідносин, що склались між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми законодавства України. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей та, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ст. 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно із ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно із частинами першою, третьою та п`ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положеннями ч. 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Висновки Верховного Суду щодо того, які умови мають бути обов`язково встановленні судами для визнання осіб членами сім`ї є сталими та послідовними. У постанові від 03.07.2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому, має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище висновки повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28.11.2018 року в справі № 127/11013/17, від 16.01.2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27.02.2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27.03.2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17.04.2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15.08.2019 року у справі № 588/350/15, від 23.09.2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10.10.2019 року у справі № 748/897/18, від 11.12.2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 12.12.2019 року у справі № 490/4949/17, від 18.12.2019 року в справі № 761/3325/17-ц, від 24.01.2020 року в справі № 490/10757/16-ц, від 09.11.2020 року № 757/8786/15-ц. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21). Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Згідно із абзацом 5 пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц). З висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, вбачається, що обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення з спадкоємцем спільним витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Оцінивши в сукупності надані позивачем докази на підтвердження факту проживання однією сім`єю з [PERSON] , а також положення СК України, якими врегульовано відносини між особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, судом встановлено, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] , як чоловіка та жінки, тобто наявності сім`ї у період з 01.01.2004 року по 17.07.2023 року, позивачем не надано. На думку суду, надані позивачем копії договору поруки, де позивач зазначена як поручитель по кредитному договору, укладеному між КС «Самара» та [PERSON] , медичної декларації, де позивач зазначена довіреною особою, спільної заяви до поліції, що датована 2013 роком, та понесення позивачем витрат на поховання не є достатньою підставою для встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю протягом такого тривалого часу, як про це зазначає позивач. Верховний Суд у постанові від 23.09.2022 року у справі № 755/13926/20 зазначив, що саме по собі надання періодичної допомоги та піклування не може слугувати достатнім підтвердженням наявності між особами відносин, притаманних членам однієї сім`ї. Також, у постанові від 25.05.2022 року у справі № 542/1648/19 Верховним Судом сформульовано правовий висновок, згідно якого надання позивачами допомоги одинокій особі похилого віку (спадкодавцю), яка за станом здоров`я потребувала стороннього догляду, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні подій, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20. Суд звертає увагу, що докази оплати послуг з поховання спадкодавця, відповідно до практики Верховного Суду, зокрема постанови Верховного Суду від 25.11.2019 року по справі № 202/5003/16-ц, не є належними доказами, оскільки ці документи не підтверджують факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків. При цьому, акти щодо спільного проживання від 03.02.2024 року, підписані свідками, які були допитані у судовому засіданні, не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки, оскільки такі докази не є достатніми доказами наявності сім`ї в розумінні ст. 3 СК України. Із показів свідків не вбачається, що з 2004 року по день смерті [PERSON] позивач та [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний бюджет та витрати, спільне харчування, купували майно в інтересах сім`ї, приймали участь у витратах на утримання житла чи здійснювали його ремонт. Окрім того, відповідно до висновку Верховного Суду, наведеному в постанові від 08 грудня 2021 року в справі №531/295/19, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Таким чином, належних, допустимих та беззаперечних доказів постійного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, а саме ведення спільного господарства, тобто наявності спільного бюджету та витрат, спільного харчування, придбання майна в інтересах сім`ї, участі у витратах на утримання житла, його ремонт та наявності усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням у період з 2004 року по 17.07.2023 року стороною позивача надано суду не було. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту проживання разом із [PERSON] однією сім`єю, а також усталених відносин між ними, що притаманні подружжю, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Щодо клопотання сторони відповідача про залишення позову без розгляду суд не знаходить правових підстав для його задоволення, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зверталась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в порядку окремого провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.2024 року по цивільній справі № 205/1702/24 заява [PERSON] була залишена без розгляду, оскільки ДМР заперечувала щодо задоволення заяви, тож суд вбачав спір про право, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження (а.с. 38-39). При вирішенні питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог було відмовлено, тому судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 1 211,20 грн. слід покласти на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed