Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідачки суму заборгованості за кредитним договором № 3000007747 від 30.03.2023, яка станом на дату складання позову - січень 2024 складає 80260,86 грн з яких 74127,56 заборгованість по сплаті кредиту; 6133,30 заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.02.2024 року вищевказану позовну заяву було передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Харкова. Згідно протоколу автоматизованого розподілу 29.02.2024 справу було передано для розгляду судді Проценко Л.Г. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова 11 квітня 2024 року позовні вимоги Акціонерного товариства «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором №3000007747 від 30.03.2023 у розмірі 80260 (вісімдесят тисяч двісті шістдесят) грн 86 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 74127,56 грн та заборгованості за відсотками 6133,00 грн. 29.04.2024 [PERSON] подала до суду заяву про перегляд заочного рішення, а також клопотання про звільнення її від судового збору за подання даної заяви, у якому вказала, що має скрутний матеріальний стан, оскільки довгий час хворіє, витрачає кошти на лікування, і на роботі взяла позику для лікування, яку виплачує кожен місяць. Ухвалою суду 10 травня 2024 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, скасоване заочне рішення, ухвалене Ленінським районним судом м. Харкова 11 квітня 2024р. №645/642/24 за позовом АТ «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, призначено справу до розгляду в загальному провадженні. Відповідач 07.11.2024 надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що до договору № 3000007747 від 30.03.2023р. не можна застосовувати Закон України «Про електронну комерцію», тому що позивач є банківською установою, та обґрунтовує свої позовні вимоги на основі документу, який помилково визначає як договір. На думку відповідача, цей документ не можна ідентифікувати як договір позики чи кредиту, тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими, неправомірними і в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 21.01.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду цивільну справу у відкритому судовому засіданні. 24.02.2025 на адресу суду надійшло доповнення до відзиву по справі, у яких відповідач [PERSON] зазначила, що кредитний договір № 3000007747 від 03.03.2023, який укладений між сторонами, не є первинним кредитним договором, а він був укладений в результаті «новації», тобто заміни попереднього кредитного договору на новий кредитний договір. В результаті проведеної новації між сторонами, було укладено кредитний договір № 3000007747 від 30.03.2023 та в межах відповідного кредитного рахунку відкритого в установі позивача на ім`я відповідача [PERSON] було проведено наступні дії: нараховано на кредитний рахунок суму коштів у розмірі 74800,00 грн.; нараховано на цей же кредитний рахунок заборгованість у розмірі 59000,00 грн. (заборгованість за тілом кредиту за первинним кредитним договором); проведено списання коштів в рахунок погашення суми заборгованості за первинним договором і ці дії відповідач вважає правомірними та не оспорює питання щодо їх обґрунтованості вчинення. Однак вказує, що на кредитному рахунку мав залишитись невикористаний залишок коштів у сумі 15800,00 грн., а ці кошти були списані з цього рахунку. Зазначає, що ніколи не отримувала кредитні кошти в розмірі 74800,00 грн., ні в безготівковому, ні в готівковому вигляді, їй невідомо яким чином заборгованість у сумі 59699,38 грн. перетворилася у заборгованість у сумі 74800,00 грн. Вважала, що факт передачі коштів не підтверджено у справі, вимоги позивача щодо стягнення суми коштів у розмірі 80260,86 грн. є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ці кошти ніколи не отримувались, а грошові кошти в частині тіла кредиту у сумі 15800,00 грн. нараховані позивачем без жодних правових підстав. Позивач у позовній заяві просив проводити розгляд справи без його участі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] визнала позов частково, у розмірі 60000,00 грн. заборгованості, оскільки підписуючи новий кредитний договір 30.03.2023, вона вважала це розстрочкою, а на неї поклали ще одну заборгованість у розмірі 20000,00 грн., все це вказано в доповненні до відзиву. Підтримала заперечення, які були викладені у відзиві. Вважала нарахування в розмірі 20000,00 грн. неправомірними, в тому числі з врахуванням воєнного стану в країні, до цього мала беззаперечну кредитну історію. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Між АТ «ОТП Банк» та відповідачкою [PERSON] 30 березня 2023 року було укладено кредитний договір №3000007747, за яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 74800,00 грн строком до 30.03.2028 та з фіксованою процентною ставкою 20% річних. Визначено, що даний кредит надано на рефінансування (погашення заборгованості позичальника перед кредитором першої черги АТ «ОТП Банк») за кредитним договором першої черги №1000846833 від 27.08.2012. Даний договір підписано електронним підписом позичальника. Додатком №1 до даного кредитного договору визначено графік платежів. (а.с. 8-16) Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором банк виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу грошові кошти. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за договором №3000007747 станом на жовтень 2023 складає 80260,86 грн. з яких 74127,56 грн. заборгованість по сплаті кредиту; 6133,30 грн. заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом. (а.с. 17) Позивач надсилав відповідачці вимогу, датовану 19.01.2023, про погашення заборгованості за вказаним кредитним договором. (а.с. 6-7) Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, оцінивши докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Згідно з ч.ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Стаття 207 ЦК України\~не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватись й інші засоби зв`язку, наприклад електронний. Як зазначив представник позивача,\~при укладенні договору сторони керувались ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У відповідності з ч. 2\~ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 2\~ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцептуючи оферту Банку відповідач підписом у заяві визнає та погоджується на запропоновані Банком умови. Також, наряду із вищезазначеним свідченням, визнання угоди відповідачем є факт користування картковим рахунком та використання кредитних коштів, так як згідно ч. 2\~ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. За змістом статей\~626, 628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини 3 статті 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII. Статтею 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено, що включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а матеріали справи не містять доказів протилежного. Тому суд критично оцінює твердження відповідача, які були викладені у відзиві на позовну заяву, про те, що позивач є банківською установою, тому не можна застосовувати Закон України «Про електронну комерцію». З огляду на викладене, на підставі укладеного сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Згідно зі ст.ст.\~525,\~526,\~530 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Щодо посилань відповідача [PERSON] про відсутність правових підстав нарахування суми кредиту у розмірі 74800,00 грн., суд зазначає наступне. Згідно кредитного договору № 3000007747 від 30.03.2023 сторонами було погоджено загальний розмір кредиту у розмірі 74800,00 грн., вказаний договір підписано за допомогою удосконаленого ЕП (електронного підпису) клієнтом [PERSON] , в якому сторони узгодили всі істотні умови. Факт підписання договору від 30.03.2023 № 3000007747 відповідачем не заперечувався під час судового розгляду. Крім того, згідно додатків, які надані відповідачем [PERSON] у доповненні до відзиву, міститься звіт-рахунок за період з 01.01.2023 по 30.03.2023, у якому в розрахунковому періоді з 28.03.2023 по 30.03.2023 вказано «зарахування коштів згідно кредитного договору № 3000007747 від 30.03.2023, [PERSON] , [NUMBER] у розмірі 74800,00 грн.». Отже, оскільки [PERSON] користувалася кредитним лімітом та використала кредитні кошти АТ «ОТП Банк», то вона має повернути отримані кошти (тіло кредиту) та сплатити відсотки за користування ними. Тому відповідачу достовірно було відомо, що отримані кошти необхідно повернути та кошти не надаються безвідплатно чи безповоротно. Тобто позивачем доведено, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, та з урахуванням внесених коштів на повернення кредиту має\~заборгованість\~у розмірі 80260,86 грн. Відповідно до\~ст.625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частинами першою та другою\~статті 1054 ЦК України\~визначено,\~що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Щодо відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом\~ст.1056-1 ЦК України\~розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1\~ст.1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.\~1049\~згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою \~ст.\~1050\~ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). З наданих позивачем до суду письмових доказів беззаперечно вбачається, що сторонами під час укладення кредитного договору були узгоджені умови щодо процентної ставки за користування кредитом, заборгованості за пенею, штрафів. У відповідності до положень ч. 3 ст.\~12\~та ч. 1 ст.\~82 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. \~ \~ \~ \~Згідно до пункту 4 частини 2\~статті 43 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч.2\~ст.78 ЦПК України\~визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень\~ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідачем не спростовано наявність кредитної заборгованості за договором № 3000007747 від 30.03.2023, а в судовому засіданні визнано частково у розмірі 60000,00 грн. Згідно з п. 27\~постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня\~2006\~р.). З огляду на вищевикладене, враховуючи досліджені судом докази, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не виконала умови кредитного договору, отже позовні вимоги, які ґрунтуються на умовах договору та закону, підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача 80260,86 грн. заборгованості. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3028,00 грн, сплачений відповідно до платіжних доручень від 15.12.2023 № 2901570168 на суму 2684,00 грн та від 10.01.2024 № 2901571982 на суму 344,00 грн (а.с. 1-2). Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. На підставі викладеного і

Outcome: approved