Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

Представник позивача - адвокат Клименко В.М., який діє на підставі ордеру серії СА №1096609 від 15.10.2024р., - звернувся до суду з позовом, в якому просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] здійснює самостійне виховання та повне фінансове утримання свого сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог в позові зазначено, що позивач та відповідачка перебували у шлюбі і мають спільну неповнолітню дитину. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, а місце проживання їх сина [PERSON] визначено з позивачем на підставі рішення суду. З 2019 року й дотепер дитина проживає з позивачем і перебуває на його утриманні. Відповідачка не займається вихованням та утриманням сина, не відвідує його та не підтримує фінансово. В даний час позивач проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] , внаслідок чого фактичний догляд за дитиною здійснює мати позивача, яка є інвалідом ІІ групи і за станом здоров`я не може здійснювати належного догляду за дитиною, оскільки сама залежна від сторонніх осіб. Встановлення факту перебування сина [PERSON] на особистому вихованні і утриманні позивача необхідно останньому для подання рапорту командуванню військової частини [NUMBER] про звільнення з військової служби, як військовослужбовець, який має дитину віком до 18 років, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду. Від відповідачки письмового відзиву проти позову на адресу суду не надходило. 31.10.2024р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання відповідачка, представник відповідачки та представник військової частини [NUMBER] не з`явилися і про причини неявки не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи. Від представника відповідачки - адвокат Кучеренко Н.В., яка діє на підставі ордеру серії СА №1103256 від 14.11.2024р., - надійшла заява, в якій вона просила провести розгляд справи без її участі. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що з 2019 року самостійно займається вихованням та утриманням сина [PERSON] . Відповідачка востаннє бачила їх сина у 2020 році і з того часу не мала ніякого спілкування з дитиною. Представник позивача в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що позивач проходить військову службу. Місце проживання сина позивача визначено з батьком, а відповідачка, як мати дитини, не спілкується з дитиною та не бере участі в утриманні дитини. Фактично дитина перебуває під наглядом бабусі. Задля того, щоб позивач мав можливість звільнитись з військової служби і повноцінно займатись вихованням дитини необхідно рішення суду про встановлення факту самостійного виховання позивачем своєї дитини. Представник служби у справах дітей Сагунівської сільської ради - Шапошник В.В., яка діє на підставі довіреності №576/05-06 від 05.10.2022р., - в судовому засіданні пояснила, що малолітній син сторін [PERSON] проживає разом з позивачем та бабусею (мати позивача) в с. Сагунівка Черкаського району Черкаської області. В даним момент часу позивач проходить військову службу, а дитина фактично перебуває під наглядом бабусі. Відповідачка з 2020 року не бере ніякої участі в житті дитини, не цікавиться сином та не відвідує його, і дитина взагалі не знає своєї матері. Зазначила, що відповідачка має іншу сім`ю (чоловік, дитина). Зауважила, що позивачем створені всі належні умови для існування та виховання малолітнього [PERSON] , бо дитина забезпечена житлом з належними умовами, а також батьківською турботою та опікою. За клопотанням представника позивача в якості свідків в судовому засіданні були допитані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили ту обставину, що позивач самостійно займається фактичним вихованням та утриманням свого малолітнього сина [PERSON] , а відповідачка не бере участі у вихованні та утриманні дитини. Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач та відповідачка перебували у шлюбі і мають двох спільних дітей - син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Черкаського районного суду м. Черкаси від 17.05.2023 у справі №691/914/19, яке набрало законної сили 20.09.2023р., шлюб між сторонами було розірвано та визначено місце проживання їх сина [PERSON] з батьком за адресою - [ADDRESS] /а.с. 15-21/. В той же час фактично малолітній [PERSON] проживає в цьому помешканні разом з позивачем та своєю бабусею (мати позивача) з 2019 року дотепер. Умови проживання дитини задовільні, дитина забезпечена всім необхідним для свого розвитку, є доглянутою. Згідно з довідкою №15/03 від 14.10.2024р. малолітній [PERSON] з 01.09.2020р. відвідував заклад дошкільної освіти «Пролісок» с. Сагунівка Сагунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області і в цей проміжок часу мати дитини не підтримувала контакту з дитячим закладом, не цікавилася обставинами перебування дитини в дитячому закладі, не спілкувалася з вихователями, не відвідувала батьківські збори. Дитину до дитячого садка приводили і забирали батько та бабуся /а.с. 55/. Відповідно до довідки №182/01-03 від 16.09.2024р. з 31.05.2024р. малолітній [PERSON] навчається у Сагунівському закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Сагунівської сільської ради Черкаської області /а.с. 47/. Згідно з листом адміністрації такого закладу №186/01-03 від 18.09.2024р. батько дитини цікавиться шкільним життям свого сина, приділяє належну увагу його вихованню та навчанню, відвідує батьківські збори, заходи закладу /а.с. 48/. На даний момент часу позивач проходить військову службу, внаслідок чого фактичний догляд за малолітнім [PERSON] здійснює бабуся дитини (мати позивача) [PERSON] . Відповідачка не займається фактичним вихованням свого сина [PERSON] і проживає разом з іншим сином [PERSON] на території м. Черкаси. Позивач стверджує, що самостійно здійснює виховання та утримання свого малолітнього сина, а відповідачка не займається вихованням та утриманням їх сина, але без підтвердження такого факту рішенням суду він не може реалізувати своє право на звільнення з військової служби відповідно до а. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», внаслідок чого звернувся до суду з даним позовом. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Частиною першою статті 121 Сімейного кодексу України (далі - СК) передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК. За приписами частини другої статті 150 СК батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 155 СК відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. Відповідно до ст. 15 СК сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. У частині четвертій статті 15 СК визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Аналізуючи вищевикладені норми законодавства Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11.09.2024р. у справі №201/5972/22 виснувала, що «для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.» Згідно а. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України № 2232-ХІІ від 25.03.1992 «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232), в редакції Закону України №3633-IX від 11.04.2024р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», яка набула чинності з 18.05.2024, під час дії воєнного стану звільняються з військової служби військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Системний аналіз зазначеної норми свідчить, що передбачене даної нормою положення про звільнення з військової служби військовослужбовців, які мають дитину віком до 18 років, стосується осіб, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), а також осіб, які самостійно (одноосібно) виконують батьківські обов`язки з виховання та утримання дитини, оскільки використання такої норми має на меті недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. Використане в а. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232 словосполучення «а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду» вочевидь стосується тих випадків, коли виконання відповідних батьківських обов`язків покладається на одну особу відповідним рішенням суду, тобто є наслідком розгляду судом спору щодо порядку виховання та утримання дитини, за результатом якого обов`язки з виховання та утримання дитини покладаються на одну дорослу особу. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що він фактично самостійно здійснює виховання та утримання малолітнього сина [PERSON] , а відповідачка не бере участі у здійсненні таких заходів. В той же час заявляючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання позивачем свого малолітнього сина [PERSON] , позивач посилається на те, що такий спосіб захисту необхідний йому з метою підтвердження наявності в нього права на звільнення з військової служби. Разом з тим, варто звернути увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, саме порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 15.03.2023р. у справі № 753/8671/21; від 18.09.2023р. у справі №582/18/21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05.09.2019р. в справі № 638/2304/17). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанови Верховного Суду від 08.11.2023р. в справі № 761/42030/21, від 11.12.2023р. в справі № 607/20787/19). Оцінка обґрунтованості позовних вимог залежить, зокрема, від встановлення судом обставин чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду (п. 4 ч. 4 ст. 265 ЦПК України). Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Також Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021р. у справі №910/14452/20, від 25.06.2020р. у справі №924/233/18, від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивача в даному випадку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження наявності між сторонами спору щодо порядку виховання та утримання їх малолітнього сина [PERSON] та протиправного ухилення відповідачки від належного виконання нею її батьківських обов`язків. Ненадання суду відповідних доказів може мати наслідком ухвалення судом рішення про відмову в позові через недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. В той же час суд бере до уваги, що наявні в матеріалах справи докази свідчать, що між сторонами був спір щодо визначення місця проживання їх сина [PERSON] за результатами розгляду якого суд дійшов висновку, що місце проживання дитини доцільно визначити з батьком. Ухвалюючи відповідне рішення суд виходив з того, що за встановлених обставин визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком відповідає якнайкращим інтересам дитини, оскільки дитина протягом тривалого часу проживає з батьком та має стійкі зв`язки у цьому середовищі. Передумовою такого спору, як і передумовою розірвання шлюбу, стала наявність конфлікту між позивачем та відповідачкою, а також перманентний характер розладу в їх сім`ї, про що зазначено в мотивувальній частині рішень першої та апеляційної інстанції у справі №691/914/19. Переглядаючи відповідні судові рішення в касаційному порядку Верховний Суд у своїй постанові від 10.04.2024р. акцентував увагу на тому, що «визначаючи місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що проживання дитини з батьком, не позбавляє матір батьківських прав та не звільняє від виконання батьківських обов`язків. [PERSON] , яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті дитини, має право брати участь у її вихованні незалежно від того з ким із батьків дитина буде проживати. Верховний Суд звертає увагу, що залежно від обставин, які можуть виникнути у житті дітей та батьків, місце проживання малолітнього [PERSON] може бути змінено в подальшому як за рішенням суду, так і за згодою самих батьків з урахуванням думки дитини.» Отже, слід виснувати, що в даному випадку позивач та відповідачка врегулювали порядок виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина [PERSON] у такий спосіб, внаслідок якого більший тягар з виховання та утримання дитини позивач взяв на себе добровільно. Натомість ця обставина не свідчить про те, що заявник самостійно виховує дитину і може вважатися в розумінні закону «одиноким батьком», оскільки відповідний порядок не позбавляє матір дитини батьківських прав і не залишає дитину без материнського виховання. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України суду не надано доказів наявності обставин, які б свідчили, що відповідачка не здатна виконувати свої батьківські обов`язки щодо малолітнього сина [PERSON] . Не надано суду і доказів того, що всупереч наявних потреб дитини у материнській увазі та підтримці, відповідачка свідомо і протиправно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. До того ж аналіз змісту заявлених в позові вимог не свідчить про те, що метою звернення позивача до суду з даним позовом до відповідачки є необхідність врегулювання між сторонами спору щодо порядку виховання та утримання їх сина [PERSON] , оскільки обраний позивачем спосіб захисту фактично направлений на врегулювання спору між позивачем та командуванням військової частини, де позивач проходить військову службу, щодо наявності у позивача права на звільнення з військової служби на підставі а. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232. Натомість до відповідної військової частини позивачем не заявлялось ніяких вимог і така особа не визначалась позивачем в якості відповідача. За таких обставин, беручи до уваги зміст спірних правовідносин, мету звернення позивача до суду, зміст заявлених позовних вимог та визначене позивачем коло відповідачів, суд доходить висновку, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, які свідчать про те, що відповідачкою були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи законні інтереси позивача, за захистом яких мало місце його звернення до суду, а тому позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed