Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом. Позивач посилається на те, що вона, в порядку спадкування, в грудні 2017 року, набула у власність житловий будинок, що в [ADDRESS] , після смерті свого чоловіка [PERSON] . У 2020 році ТОВ «Регіональний земельно-кадастровий центр «Галицькі землі» почав розробляти Проект землеустрою щодо відведення їй у власність по даному адресу земельної ділянки площею 0,2229 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд в межах населеного пункту. Проте в червні 2024 року ТОВ «Галицькі землі» повідомило, що продовження робіт по розробленню Проекту є неможливим, оскільки сформована земельна ділянка площею 0,2229 га. перетинається із суміжною земельною ділянкою площею 0,2500 га по адресу [ADDRESS] , кадастровий номер 6122684800:03:001:0185, яка на праві власності належить [PERSON] . Площа перетину складає 0,0451 га. Завершення робіт можливе при умові формування нових меж земельної ділянки із зменшенням площі до 0,1778 га. Правомірність набуття [PERSON] земельної ділянки підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27 листопада 2009 року, згідно якого вирішено: визнати за [PERSON] право користування земельною ділянкою розміром 0,05 га з бувшої садиби [PERSON] в с. Вертелка Зборівського району Тернопільської області, межі якої визначені точками "А", "Б", "В", "Г" у теодолітній зйомці земельної ділянки [PERSON] та частина зйомки земельної ділянки [PERSON] по межі між ними станом на 07.09.2000 року, яка є додатком до кадастрової оцінки від 04 жовтня 2000 року виконана Тернопільським філіалом інституту землеустрою Української академії аграрних наук, якою незаконно користуються [PERSON] і [PERSON] та зобов`язано Кобзарівську сільську раду Зборівського району Тернопільської області внести зміни в земельно-кадастрові документи сільської ради щодо даної земельної ділянки та закріпити її за [PERSON] ; рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17 червня 2015 року, яким визнано незаконними та скасовано: - рішення 32 сесії 6 скликання Кобзарівської сільської ради Зборівського району №378 від 17 червня 2014 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] за рахунок земель, не наданих у власність і постійне користування ( в межах населеного пункту) в частині земельної ділянки площею 0,05 га, право користування на яку визнано за [PERSON] рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27 листопада 2009 року. Проте після смерті чоловіка [PERSON] , [PERSON] , на підставі рішення сесії Кобзарівської сільської ради від 20 червня 2018 року № 226, набула у приватну власність земельну ділянку площею 0,2500 га, що за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6122684800:03:001:0185 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вважає, що [PERSON] незаконно набула у власність земельну ділянку площею 0,2500 га, відповідно рішення сільської ради та реєстрація права власності підлягає скасуванню. Позивачка позовні вимоги в судовому засіданні підтримала та зіслалася на обставини викладені в позові. Представник відповідачки позову не визнав та пояснив, що позивачка право власності на земельну ділянку в порядку спадкування не набула, тому відповідно рішення судів, які ухвалювалися попередньо, де стороною був її чоловік [PERSON] преюдиційного значення для вирішення спору, який розглядається судом, не мають. Рішенням сесії Кобзарівської сільської ради №225 від 20 червня 2018 р., яке в подальшому було змінено рішенням Тернопільської міської ради від 24 липня №7/36/19 [PERSON] виділено земельну ділянку у власність орієнтовною площею до 0,2300 га. За [PERSON] 05 грудня 2019 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га., що [ADDRESS] . Відповідно межі земельної ділянки [PERSON] повинні узгоджуватися з межами земельної ділянки [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] помер у 2017 році та після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме:\~житловий будинок загальною площею 50.8 м.кв. в [ADDRESS] . Вказане майно успадкувала позивачка [PERSON] як дружина померлого, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №108795339 від 22 грудня 2017 року, сформованого державним нотаріусом Другої Тернопільської нотаріальної контори Темніковою С. А. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину від 20 грудня 2017 року. Відповідно до\~ст.19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та Законами України. Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених\~Конституцією України,\~Земельним Кодексом України\~та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Відповідно до пункту 34 частини 1\~статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Згідно з\~статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин. Відповідно до вимог\~статті 21 ЦК України\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини другої\~статті 152 Земельного кодексу України\~(далі -\~ЗК України), власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Виходячи з положень\~статті 152 ЗК України\~та роз`яснень, які містяться у пункті 7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою\~статті 152 ЗК\~шляхом: - визнання прав; - відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; - визнання угоди недійсною; - визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; - відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). Частинами першою та другою\~статті 116 ЗК України\~визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до\~статті 155 ЗК України, в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Отже, земельним законодавством України визначено порядок надання земельних ділянок громадянам України, порушення якого може слугувати підставою для визнання недійсним відповідного акта органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якщо таким актом порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою. За змістом положень\~статті 182 ЦК України\~до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Згідно з частиною 1\~статті 92 ЗК України\~право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Зі змісту частини другої\~статті 92 ЗК України\~вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Пунктом 6\~Перехідних положень ЗК України\~визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. Відповідно до частини першої\~статті 125 ЗК України\~право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із частиною першою\~статті 126 ЗК України\~право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до\~статті 1225 ЦК України\~право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до\~статті 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно\~статті 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Виходячи із наведеного суд вважає, що право [PERSON] на користування присадибною земельною ділянкою не входить до складу спадщини та припинилося в зв`язку із його смертю. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] вказала, що у складі спірної земельної ділянки площею 0.2500 га за [PERSON] зареєстровано право власності на частину земельної ділянки площею 0.0451 га, право користування якою було визначено за [PERSON] рішеннями судів, а після його смерті це право користування перейшло до неї. [PERSON] , набувши, в порядку спадкування після смерті чоловіка, у власність належний спадкодавцю житловий будинок, що в [ADDRESS] (в даний час\~Тернопільского району), вирішила реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність присадибної земельної ділянки у порядку, визначеному статтями\~116,\~118,\~122 ЗК України. З цією метою вона 20 січня 2020 року звернулася до ТОВ «Регіональний земельно-кадастровий центр «Галицькі землі» із заявою про виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0.2229 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в межах населеного пункту в [ADDRESS] . Виготовлення вказаного Проекту землеустрою свідчить про те, що ділянка формується вперше для можливості надання у власність з урахуванням існуючих ділянок, а не відновлюються існуючі межі. Це підтверджує, що [PERSON] за життя не розпочав процедури приватизації присадибної земельної ділянки площею 0.25 га, право користування якою належало йому на підставі судових рішень. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі\~статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя\~статті 116 ЗК України). Обґрунтовуючи заявлені вимоги [PERSON] посилається на те, що право користування присадибною земельною ділянкою такою ж площею, яка належала і її чоловіку (0.25 га) в неї виникло в зв`язку із набуттям в порядку спадкування права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що в [ADDRESS] . Проте у разі, якби [PERSON] за життя розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то його спадкоємці мали б право на її завершення та одержання державного акта про право власності на землю. Однак, оскільки спадкодавець за життя цього не зробив, то позивачка вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених\~ЗК України\~та у порядку, визначеному статтями\~116,\~118,\~122 ЗК України. Що стосується посилань [PERSON] на порушення оскаржуваним рішенням її прав суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 55 Конституції України\~кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване\~статтею 55 Конституції України\~й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. У\~Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України\~розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать\~Конституції\~і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певні матеріальні або нематеріальні блага з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створенням об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому як ефективний засіб (спосіб) потрібно розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Відповідно до частини першої\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями\~статті 16 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із частиною першою\~статті 21 ЦК України\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу. Зі змісту наведених норм законодавства випливає, що у контексті спірних правовідносин позивач на обґрунтування своїх вимог має конкретно зазначити, які саме його права порушені внаслідок прийняття спірних рішень. В даному випадку [PERSON] не надано доказів неможливості реалізації свого суб`єктивного права на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених\~ЗК України\~та у порядку, визначеному статтями\~116,\~118,\~122 ЗК України. Таким чином, враховуючи, що судом встановлено правомірність набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, суд вважає, що відсутні правові підстави для скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Outcome: dismissed