Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. Позовна заява обґрунтована тим, що сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, шлюб носить лише формальний характер. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 вересня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідач отримав копію ухвали Оболонського районного суду м. Києва та подав до суду заяву, в якій зазначив, що з розірванням шлюбу він не погоджується, оскільки має теплі та щирі почуття до дружини, сторони мають спільного неповнолітнього сина, який потребує батьківського піклування та збереження сім`ї, просив надати строк для примирення між позивачем та відповідачем. Крім цього, відповідач подав заяву, в якій просив звільнити його від сплати судового збору на підставі наявності посвідчення особи з інвалідністю другої групи, внаслідок війни. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2025 року судом було вирішено перейти до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін та призначено судове засідання. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вказав, що позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити, заперечує проти заяви відповідача про надання часу на примирення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Як убачається із матеріалів справи, 03 травня 1997 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 460. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 18 лютого 2015 року. Частиною 3 ст. 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. У відповідності до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. За приписами ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як убачається з пояснень позивача, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу призведе до порушення інтересів кожного з подружжя. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. 111 та 112 СК України, оскільки фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим і суперечить інтересам позивача та відповідача, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. До основних засад цивільного судочинства відносяться, зокрема, принцип верховенства права та відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. п. 1, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Статтею 2 цього Закону передбачено, що платниками судового збору є, зокрема, громадяни України, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, за змістом ст. 141 ЦПК та положень Закону України «Про судовий збір», у випадку задоволення позовних вимог обов`язок зі сплати судового збору покладається на відповідача, але авансується за рахунок позивача. З огляду на зазначене, по обставинах даної справи обов`язок зі сплати судового збору стосується саме відповідача [PERSON] , однак, враховуючи, що він є особою з інвалідністю ІІ групи, що стверджується копією посвідчення серії [NUMBER] , виданого 20 грудня 2022 року, а відтак, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», він звільнений від сплати судового збору, а отже, має право не сплачувати судовий збір. Частиною 6 статті 141 ЦПК передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору, про що вказано у постанові ВСУ від 01.03.2017 року по справі № 6-152цс17 та абз. 2 п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Таким чином, обов`язок відповідача [PERSON] з відшкодування позивачу витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в сумі 1 211,20 грн, в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК та п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» переходить до держави і має бути здійснений у встановленому законом порядку. Частиною 6 статті 141 ЦПК передбачено, що компенсація учаснику справи понесених ним судових витрат за рахунок держави здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Разом з тим слід звернути увагу, що така норма має загальний характер і стосується компенсації всіх видів судових витрат, передбачених ст. 133 ЦПК. Натомість, судовий збір є окремим видом судових витрат і порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 133 ЦПК). Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» врегульовані питання повернення судового збору. За змістом даної статті закону передбачено, що, у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (тотожне за змістом правило передбачено і ч. 1 ст. 142 ЦПК). Процедурні аспекти порядку повернення суми сплаченого судового збору врегульовані наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787 «Про затвердження Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів». Таким чином, в контексті обставин даної цивільної справи компенсація позивачу [PERSON] суми сплаченого ним судового збору в сумі 1 211,20 грн, має бути здійснена, шляхом повернення йому таких коштів в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved