Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі - ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивач) звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою до [PERSON] , у якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованість за Кредитним договором №1141984-500 від 18.12.2020, у розмірі 27640,90 грн., яка складається із 17439,87 грн. - загальної заборгованості за тілом кредиту; 2,21 грн. - загальної заборгованості за відсотками; 10198,82 грн. - загальної заборгованості за комісією; 0,00 грн. - пені / штрафу. Позовна заява мотивована укладенням відповідачем із первинним кредиторам (АТ «ТАСКОМБАНК») указаного кредитного договору та отримання відповідних кредитних коштів, із встановленням строків їх повернення та сплати відсотків за користування такими коштами. Підписанням договору відповідач акцептував Публічну пропозицію АТ «ТАСКОМБАНК», яка розміщена на веб сайті банку та беззастережно приєдналася до умов Договору. Строк дії кредитного ліміту за кредитним договором встановлено 365 днів з моменту повідомлення банком про факт встановлення кредитного ліміту. При цьому після закінчення зазначеного періоду, строк дії кредитного ліміту автоматично пролонгується, окрім випадків: якщо Банк прийняв рішення не продовжувати строк дії кредитного ліміту; направлення клієнтом до Банку письмової заяви про відмову від користування лімітом кредитної лінії та/або про закриття поточного рахунку. Однак, відповідач свої зобов`язання за кредитними договорами не виконала та припинила повертати наданий їй кредит, внаслідок чого утворилась заборгованість, право вимоги за якою перейшло до позивача. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06.01.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (а.с. 36-37). Відповідач у встановлений строк правом на подання відзиву не скористалась, заяви про поновлення строку для подання такого до суду також не надала, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити її правову позицію щодо предмета спору. Судові засідання у справі призначалися неодноразово. У судове засідання, призначене на 25.03.2025, сторони повторно не з`явились. Представник позивача у прохальній частині позовної заяви, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, просив про розгляд справи без його участі, відповідно до якої він проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с. 3). Відповідач, маючи зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд ЄСІТС», про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином (а.с. 43, зворот, 47, зворот, 48). Згідно з пунктом 111 Розділу V «Перехідні положення» Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішення Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 № 1845/0/15-21, особа, яка використовує підсистему «Електронний суд», самостійно несе відповідальність за свій електронний кабінет, направлені йому копії судових рішень вважаються отриманими, про що суду стає відомо з повідомлення про доставлення електронного листа. Крім цього, на адресу суду без вручення, із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, скероване на зареєстроване місце проживання відповідача. Між тим, неможливість вручення судової повістки у зв`язку відсутністю адресата за вказаною адресою, відповідно до постанови Верховного Суду у постанові від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18, вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Відтак, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б). Тож, відповідач допустила повторну неявку, при цьому заяв та клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів для розгляду справи по суті, а також те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, з`ясувавши доводи на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, установив такі фактичні обставини справи, та відповідні до них правовідносини. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що 18.12.2020 відповідач підписала Заяву-договір №1141984-500 про надання кредиту (надалі - Кредитний договір), якою акцептувала публічну пропозицію АТ «ТАСКОМБАНК», яка розміщена на веб сайті банку: www.tascombank.com.ua та беззастережно приєднався до умов договору Договору (п. 2.1.). Відповідно до розділу 1 «Замовлення банківських послуг» Кредитного договору позичальник просив надати кредит в рамках кредитного продукту «Зручна готівка Максимум» на умовах Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб: сума кредиту - 21471,00 грн.; сума кредиту без комісії за надання кредиту - 21471,00 грн.; комісія за надання кредиту - 0%, що складає 0,00 грн.; строк кредиту - 48 місяців; проценти за користування кредитом - 0,01 % річних; комісія за обслуговування кредиту - 2,5 % щомісячно (а.с. 4). Відповідно до п. 2.1 розділу 1 Кредитного договору відповідач просила надати кредит шляхом виплати кредитних коштів в сумі, визначеній в п. 1.1 даного розділу, з оформленням такої виплати відповідно до законодавства України на рефінансування заборгованості в іншій фінансовій установі - 21471 грн. шляхом перерахування коштів на її поточний рахунок [NUMBER] в АТ «ТАСКОМБАНК» (а.с. 4). Відповідно до п. 2.2 розділу 1 Кредитного договору відповідач доручила перерахувати кредитні кошти для погашення заборгованості в АТ «ПУМБ», згідно із Заявою-договором №1001440279701 від 30.10.2019 у сумі 21471 грн. з поточного рахунку [NUMBER] в АТ «ТАСКОМБАНК» на рахунок [NUMBER] в АТ «ПУМБ» (а.с. 4). Відповідно до п. 3 розділу 2 Кредитного договору відповідач погоджується з тим, що зобов`язаний повертати кредит щомісячно відповідно до графіку платежів, що містяться в Додатку № 1 до цієї Заяви-договору, що є її невід`ємною частиною. Відповідно до п. 4 розділу 4 Кредитного договору, Відповідач підтверджує, що він попередньо ознайомленй та у письмовій формі в повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до Детального розпису складових загальної вартості кредиту та графік платежів, підписаного відповідачем та є додатком № 1 до заяви-договору, визначено розмір та строк внесення платежів на погашення кредиту, процентів за користування ним та комісії за обслуговування кредитної заборгованості (а.с. 5-6). 18 грудня 2020 року відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту за продуктом «Зручна готівка Максимум», згідно з яким відповідач був обізнаний про умови кредитування, що передує укладенню кредитного договору (а.с. 6, зворот). Як вбачається з дослідженого судом розрахунку заборгованості за період 15.05.2024 - 31.10.2024 відповідачу за Кредитним договором нараховано до сплати заборгованість станом у розмірі 27640,90 грн., яка складається із 17439,87 грн. - загальної заборгованості за тілом кредиту; 2,21 грн. - загальної заборгованості за відсотками; 10198,82 грн. - загальної заборгованості за комісією; 0,00 грн. - пені / штрафу (а.с. 11). 15 травня 2024 між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу №НІ/11/19-Ф, у відповідності до умов якого, ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати (сплатити) АТ «ТАСКОМБАНК» суму фінансування, а АТ «ТАСКОМБАНК» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за кредитними договорами, договорами поруки в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги (а.с. 12-13). Згідно п. 2.3 Відступлення права вимоги і всіх інших прав, належних АТ «ТАСКОМБАНК» за кредитними договорами та їх перехід від АТ «ТАСКОМБАНК» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі Реєстру прав вимог згідно Додатку №2, але не раніше здійснення оплати ТОВ «ФК «ЄАПБ» згідно п. 3.1 цього Договору, після чого, ТОВ «ФК «ЄАПБ» стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно боргу та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру прав вимоги - підтверджує факт переходу від клієнта до ТОВ «ФК «ЄАПБ» прав вимоги боргу та є невід`ємною частиною Договору факторингу (а.с. 13). Відповідно до Акта прийому-передачі Реєстру прав вимолги за Договором факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024, клієнт передав, а фактор прийняв реєстр прав вимоги, після чогоз урахуванням п. 2.1 Договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 від клієнта до фактора перехордять права вимоги боргу від позичальників і фактор стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх боргів. Реєстр прав виморги передано у повному обсязі, без будь-яких зауважень (а.с. 14). Відповідно Витягу з Реєстру прав вимолги за Договором факторингу №НІ/11/19-Ф від 15.05.2024 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув прав грошової вимоги до відповідача: за кредитним договором № 1141984-500 від 18.12.2020, за яким обліковується заборгованість у розмірі 27640,90 грн., яка складається із: 17439,87 грн. - загальної заборгованості за тілом кредиту; 2,21 грн. - загальної заборгованості за відсотками; 10198,82 грн. - загальної заборгованості за комісією; 0,00 грн. - пені / штрафу (а.с. 15). Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 27640,90 грн. та судові витрати в розмірі 3028 грн. Оцінка судом Щодо доведення факту переходу права вимоги до відповідача за укладеними договорами У відповідності до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Позивачем доведено факт переходу до нього права вимоги за кредитними договорами укладеними відповідачем із первісними кредиторами. Статтею 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. При цьому аналіз змісту статті 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором. Тому наявність чи відсутність доказів повідомлення боржника про зміну кредитора у зобов`язанні не є підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо заявленої суми стягнень Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. На підставі статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17 зазначила, що нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. Крім того, Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Згідно частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частин першої другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення відповідачем кредитного договору. Відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду розрахунку на спростування розрахунку заборгованості, наданого позивачем. Також відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження погашення ним тіла кредиту та спростування доводів представника позивача про наявність заборгованості по тілу кредиту та відсотках саме у такому розмірі. Даних, що відповідач у добровільному порядку погасила нараховану заборгованість за кредитними договорами, матеріали справи не містять. Тому, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у частині стягнення 17439,87 грн. - загальної заборгованості за тілом кредиту та 2,21 грн. - загальної заборгованості за відсотками. Щодо вимоги про стягнення 10198,82 грн. загальної заборгованості за комісією. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у виді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Тобто, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зазначено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону N 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (п. 31.29 постанови у справі №496/3134/19). Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними (п. 32.8 Постанови у справі №496/3134/19). А тому, з урахуванням зазначеного вимога про стягнення 10198,82 грн. загальної заборгованості за комісією задоволенню не підлягають. Відтак позовні вимоги підлягають задоволенню частково у сумі 17442,08 грн. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено 3028,00 грн. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача (а.с. 28, 32). Позовні вимоги задоволені частково в розмірі 17442,08 грн., що становить 63,10 % (17442,08 х 100 % : 27640,90), а тому судовий збір у пропорційному розмірі - 1910,67 грн. потрібно покласти на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial