Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суд з позовом до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про поділ майна подружжя. Короткий зміст та обґрунтування позову Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі заочного рішення суду від 26.11.2014 року, справа №495/4975/14-ц був розірваний. Від шлюбу мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі на спільні кошти сторони придбали нерухоме майно, а саме: - 47/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , який в цілому складається: жилого будинку з 1/3 ракушнякового та 2/3 шлакобетонна, житловою площею - 35,3 кв.м. - літ.«А»; літньої камяно-ракушнякової кухні - літ.«Б»; літньої камяно-ракушнякової кухні - літ.«В»;, деревяного сараю - літ.«Г»; залізного гаражу -літ.«Д»; деревяної убиральні - літ.«Е»; деревяної убиральні - літ.«Ж»; споруд №1-5, І, ІІ. 47/100 частина житлового будинку складаються з жилого будинку - літ.«А» у складі 1-3 - кухня, 1-4 - житлова кімната, жилою площею 16,0 кв.м., веранда - літ.«а», сіні - літ.«а3», тамбур - літ.«а4», літня кухня - літ.«В», сарай - літ.«Г», убиральня - літ.«Є», хвіртка №2, водопровід №4, замощення ІІ, в загальному користування паркан № 1; - земельну ділянку площею 0,059 га, яка розташована на території Затоківської селищної ради [ADDRESS] , надана для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю серії IV-ОД №039715; - житловий будинок [ADDRESS] , який в цілому складається з: житлового будинку - літ.«А», загальною площею - 532,4 кв.м., житловою площею - 346,0 кв.м.; літньої кухні - літ.«Б»; споруд 1-6; - земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадасровий номер 5110300000:02:026:0046, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯА №292850; - гараж № [NUMBER] , який розташований за адресою: [ADDRESS] , об`єднання співвласників багатоквартирних будинків «Тіра-2», яке було зареєстровано на відповідача. Відповідач аліменти на утримання дитини не сплачує, позивач не працює, перебуває у скрутному матеріальному становищі, внаслідок військової агресії російської федерації проти України, позивач разом з донькою змушена залишити свій дім та переїхати до іншого міста, а тому позивач вважає, що вказані обставини є підставами для застосування права відступлення від засад рівності часток подружжя. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі 31.07.2020 року [PERSON] звернулась до суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.020 року цивільна справа №495/4522/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, передана на розгляд судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Боярського О.О.. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.08.2020 року позов залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.08.2020 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження та справа призначена до судового розгляду. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.08.2020 року провадження по справі №495/4522/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя закрито на підставі затвердженої мирової угоди, укладеної між сторонами по справі. 28.09.2020 року [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.08.2020 року, справа №495/4522/20 20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, оскільки [PERSON] є цивільним позивачем в кримінальному провадженні внесеного до ЄРДР за №12020160240001216 від 20.07.2020 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого п.1 ч.2 ст.115 КК України відносно [PERSON] . Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.12.2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.08.2020 року, справа №495/4522/20 20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя закрито. 14.01.2022 року [PERSON] подав касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного суду від 02.12.2021 року про закриття апеляційного провадження. Ухвалою Верховного суду від 03.05.2022 року касаційна скарга [PERSON] задоволена. Ухвала Одеського апеляційного суду від 02.12.2021 року про закриття апеляційного провадження скасована та справа передана на розгляд Одеського апеляційного суду. Постановою Одеського апеляційного суду від 06.07.2023 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково, ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.08.2020 року, справа №495/4522/20 20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя скасована та справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2023 року цивільна справа №495/4522/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, передана на розгляд судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Анісімової Н.Д.. 22.09.2023 року на адресу суду від [PERSON] надійшло клопотання про залучення остання до участі у справі №495/4522/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. 22.09.2023 року на адресу суду від [PERSON] надійшло клопотання про збільшення позовних вимог. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.01.2024 року позов залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2025 року відновлено провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження . Позивачка в судове засідання не з`явились, повідомлялася належним чином, надала суду письмову заяву про розгляд іі позову за ії відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Коновалова Н.О. позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення,пояснив суду що незважаючи на те,що шлюб сторін було розірвано в 2014 році, відповідач визнавав за позивачкою право на спільне майно,до того ж позивачка після розірвання шлюбу дійсно внесла на його користь грошові кошти в рахунок вартості належної йому 1/2 частки спірного майна, крім того просить врахувати те,що позивачкою частково періодичним платежами вносяться грошові кошти ,як відшкодування шкоди потерпілому [PERSON] . Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] - адвокат Гаврилюк П.С. в судовому засіданні 21.01.2025 року, позовні вимоги не визнав та пояснив суду,що є він вважає позов сторін фраудаторним, тобто таким, який поданий до суду з метою уникнення від майнової відповідальності як цивільного відповідача [PERSON] у кримінальному провадженні за його обвинуваченням за ч.1 ст. 115 КК України де заявлений цивільний позов, оскільки відповідач у справі [PERSON] є обвинуваченим у скоєнні злочину, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України, знаходиться в СІЗО м. Ізмаїл. [PERSON] , визнаний потерпілим у кримінальному провадженні №12020160240001216. Овідіопольським районним судом Одеської області проводиться розгляд кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 115 КК України. Потерпілим [PERSON] на стадії досудового розслідування подано цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 583 057, 00 грн та моральної шкоди у розмірі 2 800 000, 00 грн, а у зв`язку із припиненням права спільної сумісної власності [PERSON] на нерухоме майно, відступленням від принципу рівності часток дружини й чоловіка при поділі майна, погіршено майновий стан останнього, що негативно впливає на інтереси [PERSON] , який бажає домогтися реального відшкодування [PERSON] заявленої до стягнення шкоди. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, докази, вислухавши сторону відповідача, суд приходить до висновку. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі заочного рішення суду від 26.11.2014 року, справа №495/4975/14-ц був розірваний. Від шлюбу мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбних відносинах подружжям було придбано нерухоме майно, а саме: - 47/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , який в цілому складається: жилого будинку з 1/3 ракушнякового та 2/3 шлакобетонна, житловою площею - 35,3 кв.м. - літ.«А»; літньої камяно-ракушнякової кухні - літ.«Б»; літньої камяно-ракушнякової кухні - літ.«В»; деревяного сараю - літ.«Г»; залізного гаражу -літ.«Д»; деревяної убиральні - літ.«Е»; деревяної убиральні - літ.«Ж»; споруд №1-5, І, ІІ. 47/100 частина житлового будинку складаються з жилого будинку - літ.«А» у складі 1-3 - кухня, 1-4 - житлова кімната, жилою площею 16,0 кв.м., веранда - літ.«а», сіні - літ.«а3», тамбур - літ.«а4», літня кухня - літ.«В», сарай - літ.«Г», убиральня - літ.«Є», хвіртка №2, водопровід №4, замощення ІІ, в загальному користування паркан № 1; - земельну ділянку площею 0,059 га, яка розташована на території Затоківської селищної ради [ADDRESS] , надана для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю серії IV-ОД №039715; - житловий будинок [ADDRESS] , який в цілому складається з: житлового будинку - літ.«А», загальною площею - 532,4 кв.м., житловою площею - 346,0 кв.м.; літньої кухні - літ.«Б»; споруд 1-6; - земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110300000:02:026:0046, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯА №292850; - гараж № [NUMBER] , який розташований за адресою: [ADDRESS] , об`єднання співвласників багатоквартирних будинків «Тіра-2». Зазначені об`єкти нерухомості зареєстровані на відповідача [PERSON] .. Дане нерухомей майно відповідно до ст.60\~СК України є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та підлягає поділу.\~ Позивач в позові зазначає, що від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , оскільки батько дитини на теперішній час перебуває під слідством, тому аліменти на утримання спільної доньки не сплачує, позивач не працює, перебуває у скрутному матеріальному становищі. Крім того, внаслідок військової агресії російської федерації проти України, позивач разом з донькою змушена залишити свій дім та переїхати до іншого міста. У зв`язку із викладеним позивач вважає, що є підстави для застосування права відступлення від засад рівності часток подружжя. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі\~ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N11). Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Щодо відступлення від рівності часток, суд вважає зазначити наступне. Відповідно до частин першої, п`ятої\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень частини першої\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою\~статті 70 СК України\~в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша\~статті 60 СК України). Позивач як на підставу відступлення від засади рівності часток, просила взяти до уваги, що сторони мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , оскільки батько дитини на теперішній час перебуває під слідством, тому аліменти на утримання спільної доньки не сплачує, матеріальним утримання займається сама позивач, позивач не працює, перебуває у скрутному матеріальному становищі. Крім того, внаслідок військової агресії російської федерації проти України, позивач разом з донькою змушена залишити свій дім та переїхати до іншого міста. Проте суд вважає, що такі обставини не можна вважати підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя відповідно до\~ст.70 СК України, передбачені законом підстави для відступлення від засад рівності часток відсутні, а тому при поділі спільного нерухомого майна між подружжям суд виходить з рівності часток сторін у справі в об`єкті спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частині кожному, що узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі №297/2837/17. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково та в порядку поділу спільного майна подружжя за сторонами необхідно визнати право власності на спірне домоволодіння в рівних частках. Приписами частини 3\~статті 372 ЦК України\~передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Стосовно доводів сторін про визнання за позивачкою права власності на усе спірне майно за виключенням гаражу,суд виходить з наступного : Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29). Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Так, переглядаючи в касаційному порядку ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року, Верховний Суд у постанові від 10 травня 2022 року у справі №495/4522/20 (провадження №61-813св22) вказав, що «Із конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання боржником зобов`язання. Поділ майна може порушувати майнові інтереси кредитора, свідчити про недобросовісні дії, спрямовані на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі №337/474/14-ц (провадження №61-15813сво18). Суд не заперечує права подружжя на поділ майна, що є спільною сумісною власністю, а також права сторін у справі укласти мирову угоду. Але реалізація цих прав не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин. Також суд приймає до уваги те, що шлюб між подружжям було розірвано ще у 2014 році, однак до моменту повідомлення відповідачу про підозру у скоєнні особливо тяжкого злочину його колишня дружина не порушувала питання про поділ майна подружжя. У той же час у обвинувальному акті (кримінальне провадження №12020160240001216) зазначено, що [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , а рушницю зберігав у будинку по [ADDRESS] . При цьому суд приймає до уваги те, що [PERSON] звернувся із цивільним позов в межах кримінального провадження №12020160240001216, він заявив вимоги майнового характеру до [PERSON] , а у зв`язку із припиненням права спільної сумісної власності [PERSON] на нерухоме майно, відступленням від принципу рівності часток дружини й чоловіка при поділі майна, погіршено майновий стан останнього, що негативно впливає на інтереси [PERSON] , який бажає домогтися реального відшкодування [PERSON] заявленої до стягнення шкоди». Отже, пропонованим сторонами по позову розділом майна подружжя будуть суттєво порушені права [PERSON] на реальне відшкодування шкоди, оскільки у зв`язку із припиненням права спільної сумісної власності [PERSON] на нерухоме майно, відступленням від принципу рівності часток дружини й чоловіка при поділі майна, погіршено майновий стан останнього, що негативно впливає на інтереси [PERSON] , який бажає домогтися реального відшкодування [PERSON] заявленої до стягнення шкоди. Верховний суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі №522/3541/15 (провадження №61-31599св19), дійшов правового висновку про те, що «згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Й, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другоїп`ятої статті 13 цього Кодексу. Аналіз змісту частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і, навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними. Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності. Суд, враховує конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, застосовує загальні засади цивільного права принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає за необхідне та доцільне застосувати положення частини третьої статті 16 ЦК України та відмовити сторонам по позову у захисті цивільного права та інтересу, яким вказані особи зловживали. Верховний Суд наголошує, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі встановлення істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом». На переконання суду такі дії колишніх подружжя [PERSON] при поділі майна, яке є об`єктом спільно сумісної власності подружжя, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів [PERSON] й ухилення від реального відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, за рішенням суду, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»). За наведених вище доводів суд вважає що пропонований сторонами по позову порядок розділу їх спільного майна, як подружжя є зловживанням правом в звязку з чим позовні вимоги слід задовольнити частково та в порядку розділу спільного майна подружжя визнати за кожним із сторін право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя не порушуючи принцип рівності часток сторін у спільному майні подружжя.

Outcome: partial