Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом,зміненим в підготовчому провадженні,до [PERSON] про відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів. В обґрунтування позову вказала, що з 11.09.2010 року її син [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, є батьками [PERSON] , [INFO] , проте сімейне життя між ними не склалось, що мало наслідком їх окреме проживання протягом останніх 10 років. З 2012 року онук позивачки [PERSON] , [INFO] , фактично проживає разом з нею та дідусем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка з часу припинення спільного проживання з [PERSON] не виявляла цікавості до життя дитини, здоров`я, успіхів у розвитку здібностей, не вітала із святами, жодного разу не навідувала особисто, подальшою долею сина не переймалася, усі зв`язки між матір`ю та сином втрачені. [INFO] батько дитини [PERSON] помер, після його смерті позивачка [PERSON] продовжує виховувати та утримувати неповнолітнього онука, а також виконувати всі інші батьківські обов`язки. Відповідачка, починаючи з другого року життя сина [PERSON] , свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, її виховання, навчання та підготовку до самостійного життя, в зв`язку із чим, просила з підстав, передбачених ст.150,164 СК України просила суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 18.05.2023 р. Під час підготовчого провадження [PERSON] з посиланням на вищенаведені обставини подано заяву про зміну предмету позову,за якою позивачка просить про відібрання [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, стягнення аліментів в розмірі частини від доходу (заробітку) відповідачки, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття ,але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.274 ч.4 п.1 ЦПК України, справа розглянута в порядку загального позовного провадження. Відповідачем по справі було подано відзив на первісну та змінену позовну заяви, за змістом яких остання заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог з посиланням на те,що фактично між нею та батьком дитини [PERSON] існувала домовленість щодо способів участі батька та матері в житті дитини, вона вживала заходи щодо безпосереднього спілкування з сином [PERSON] ,чому перешкоджала позивачка [PERSON] . Вважає, що умови в сім`ї позивачки не відповідають інтересам дитини, тому в зв`язку із смертю батька, доцільним було б проживання дитини з матір`ю. Просила врахувати, що [PERSON] веде нормальний спосіб життя, має постійний дохід, може самостійно забезпечити дитину, виховувати та піклуватися про сина, тому просила суд відмовити в задоволенні позову, вимоги щодо стягнення аліментів вважала передчасними, оскільки судом не вирішено питання щодо того, з ким залишиться проживати [PERSON] . Ухвалою від 14.10.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Органом опіки та піклування було подано висновки про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього [PERSON] , та висновок про доцільність відібрання від матері [PERSON] неповнолітнього [PERSON] , [INFO] без позбавлення батьківських прав. В судовому засіданні у вступному слові позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Пояснила, що матір дитини не приймає участі в житті [PERSON] , між ними відсутні відносини, притаманні матері та дитині, відсутній емоційний зв`язок з вини відповідачки,яка ніколи не виявляла цікавості до життя дитини,бачилася з сином дуже рідко,без жодних перешкод для цього,порушувала обіцянки проводити з ним час на канікулах,ображаючи цим дитину,чим обумовлено категоричне небажання [PERSON] спілкуватися з матір`ю. Після смерті батька дитина відмовляється підтримувати з матір`ю родинні зв`язки у будь-який спосіб,бажає жити в сім`ї бабусі,де для нього створені всі необхідні умови. За відсутності законних повноважень представляти інтереси дитини,позивачка позбавлена можливості вирішувати будь-які питання,пов`язані з його життєвими інтересами,чим і обумовлено звернення до суду з цим позовом,який відповідає інтересам дитини,що в подальшому не виключає можливості возз`єднання матері та сина. Представник позивачки адвокат Плецька Ю.В.(в режимі відео конференції) в судовому засіданні у вступному слові позовні вимоги підтримала в повному обсязі з наведених вище підстав. Представник відповідачки адвокат Левицька Ю.В. в судовому засіданні не заперечувала, що син відповідачки [PERSON] тривалий час проживає з бабусею,спілкується з матір`ю дуже рідко,контакт між ними налагодити не вдалося. Наразі відповідачка мешкає в іншому місті, створила нову родину,однак не втратила бажання спілкуватись з дитиною,готова докладати для цього необхідні зусилля,тому вважала позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Представник третьої особи в судовому засіданні, посилаючись на висновок органу опіки та піклування від 24.10.2024 року,вважає доцільним відібрати від матері [PERSON] неповнолітнього [PERSON] , [INFO] без позбавлення батьківських прав,що відповідає інтересам дитини,яка тривалий час мешкає у сім`ї бабусі,до матері ставиться вороже,налаштований категорично проти неї,не сприймає матір як члена родини. За рекомендацією органа опіки відповідачка та дитина один раз відвідали психолога,однак надалі відповідачка відмовилась від його консультацій,вважає їх некорисними,з її боку відсутня системність дій задля налагодження відносин з сином. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши сторін та їх представників, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до приписів ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вбачається з встановлених судом обставин, предметом поданого позову є вимога про відібрання дитини від матері, без позбавлення останньої батьківських прав. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ч.1 ст.170 СК України ,згідно якої суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. З матеріалів справи суд встановив, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28.10.2022 року виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжя ПСМУМЮ (м. Дніпро). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст.9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Згідно ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України (надалі СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При розгляді справи суд встановив, що малолітній [PERSON] , [INFO] проживає в родині бабусі [PERSON] з 2012 р.періодично,а з 2018 р.постійно. Вихованням [PERSON] займається бабуся [PERSON] та її чоловік [PERSON] , [PERSON] вважає їх своєю сім`єю. Відповідно до довідки Запорізької гімназії № 52, процесом навчання дитини [PERSON] , [INFO] у школі займалися батько [PERSON] та бабуся [PERSON] ,які відвідували батьківські збори, приймали участь у шкільному житті дитини, допомагали класному керівникові. Мати [PERSON] в школу не з`являлась, життям дитини у класного керівника не цікавилась. КНП «ЦПМЗД» № 2 повідомила, що декларація про вільний вибір лікаря на дитину [PERSON] укладена 21.01.2019 року з його батьком [PERSON] . Згідно історії розвитку дитини, на протязі 2014-2022 років за медичною допомогою до закладу дитина зверталася у супроводі батька або бабусі, які опікувались його здоров`ям. За присутності матері зафіксовано лише 2 звернення 02.12.2016 року та 09.11.2022 року. Зі змісту позову вбачається, що мати дитини протягом тривалого часу не цікавилась його життям, не вітала на свята, не спілкувалась жодним із доступних засобів зв`язку, не запрошувала спільно проводити час, не обізнана про інтереси сина, не зробила ніякого особистого внеску у його виховання та розвиток. Судом також під час розгляду справи було досліджено висновок спеціаліста - психолога за результатами проведеного психологічного обстеження [PERSON] , [INFO]., відповідно до якого процесі обстеження було виявлено, що своєю сім`єю неповнолітній [PERSON] , [INFO]. вважає бабусю [PERSON] та дідуся [PERSON] , які створюють дитині комфортне життя, в якому він відчуває теплі почуття, увагу та піклування про себе і відповідає всім членам сім`ї взаємною любов`ю. До бабусі [PERSON] має виражену емоційну прихильність, але добре, позитивно відгукується, як про дідуся [PERSON] , так і про маму [PERSON] . [PERSON] , [INFO]. висловив бажання відносно місця проживання з бабусею ті дідусем, це обумовлено не тільки емоційною близькістю, але більш тісною прихильністю [PERSON] до бабусі. Як вбачається із висновку про доцільність відібрання від матері [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] без позбавлення батьківських прав від 24.10.2024 року, неповнолітній [PERSON] , [INFO]., проживає з бабою та дідом з 2012 року, яких вважає своєю сім`єю. Дитина відчуває теплі почуття, увагу та піклування про себе і відповідає всім членам сім`ї взаємною любов`ю. Поняття «виховання», «турбота», «захист», «розвиток» малолітній [PERSON] , [INFO]. асоціює з сім`єю, в якій він проживає на даний момент, з бабою та дідом, він відчуває увагу, турботу, комфорт, сімейного оточення. За змістом висновку малолітній [PERSON] , [INFO]. виявляє бажання жити разом з бабусею [PERSON] ,змінив відношення до матері не в кращий бік, за тривалий період, з вересня 2023 року по сьогоднішній день, матір дитини не довела зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за малолітнім [PERSON] , [INFO]. про його фізичний та духовний розвиток, навчання, забезпечення медичним доглядом, лікуванням, що може надалі негативно вплинути на розвиток дитини, тому районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування вважає доцільно відібрати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Відповідно чч.4,5,6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи . Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готування її до самостійного життя, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини . Відповідно ч.2 ст.170 СК України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. Згідно чч.3,4 ст.170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Відповідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Відповідно ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). Так, у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2022 року у справі № 308/12188/18 зроблено висновок про те, що «Тлумачення статті 4, частини першої статті 170 СК України дає змогу дійти висновку про те, що у разі неможливості (у тому числі, на час пред`явлення позову і вирішення справи) передати дитину родичам, то дитина передається органу опіки та піклування для вжиття заходів щодо захисту особистих та майнових прав дитини й забезпечення тимчасового влаштування дитини. Зазначене повністю узгоджується із положеннями частини четвертої та п`ятої статті 167 СК України, згідно з якими, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим; якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Разом з тим, Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду зауважує, що відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини (частина третя статті 170 СК України)». Також, у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року у справі № 682/2778/17 зроблено висновок про те, що «Визначаючи відмінність підстав позбавлення батьківських прав від відібрання дитини без такого позбавлення, Верховний Суд виходить з того, що за своєю правовою природою позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини. Позбавлення батьківських прав завжди є результатом протиправної, винної поведінки. Відібрання ж дитини не завжди пов`язується з протиправною поведінкою: загроза життю та здоров`ю дитини може бути результатом психічної хвороби, відкритої форми туберкульозу чи інших небезпечних хвороб, скрутних житлових умов тощо. Відібрання дитини можливе тоді, коли умови проживання дитини суд оцінить як небезпечні для неї. Оцінювання умов проживання дитини є виключно компетенцією суду. Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або навчальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку». Встановлені судом обставини переконують у тому, що відповідач [PERSON] як мати [PERSON] , [INFO]. не виконує своїх батьківських обов`язків та свідомо ухиляється від піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини,не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини,не створює умов для отримання дитиною дошкільної освіти. Фактично між дитиною та матір`ю не виникло родинних стосунків,притаманних сім`ї, між ними немає почуттів любові, особистої прихильності, емоційного зв`язку. Відповідачка проживає окремо від дитини та створила нову родину, під час вирішення питання щодо дитини в органах опіки на засідання комісії [PERSON] заперечувала проти відібрання сина [PERSON] , [INFO]., проте матір дитини не довела зміну своєї поведінки щодо дитини, це вказує на те, що виховання дитини бабусею та самоусунення матері від участі у житті сина є для неї зручним. Судом був вислуханий [PERSON] ,який висловив усвідомлену позицію щодо проживання в родині бабусі, з якою мешкає майже все життя,натомість,з матір`ю бачиться дуже рідко,востаннє приблизно 6 місяців тому,не бажає її навідувати. Зазначив,що раніше,коли він у більш малому віці хотів якомога більше уваги та любові з боку матері,вона не виявляла такого бажання,порушувала обіцянки щодо спільного відпочинку,зненацька скасовувала заплановані зустрічі,яких він дуже чекав,навіть,не вітала його зі святами,з чого він зробив висновок,що не потрібен матері,тому не бажає наразі підтримувати з нею ніяких відносин,а тим більше мешкати з нею. За місцем проживання у сім`ї бабусі для нього створені всі необхідні умови,саме бабуся та дідусь навчили його необхідним життєвим навикам,а з бабусею у [PERSON] найбільш тісні відносини. Враховуючи позицію,висловлену дитиною,суд погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності відібрання дитини від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав для захисту особистих та майнових прав дитини і тимчасового влаштування дитини з метою забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини, виходить з того, що згідно ч.4 ст.170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з неї аліментів на дитину, з наступних підстав. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд, визначаючи частку заробітку (доходу) матері, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, виходить з вимог ст.182 СК України, та вважає, що до стягнення підлягає саме 1/4 частка заробітку (доходу) платника аліментів, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Тому суд стягує з відповідачки аліменти на користь позивачки, на утриманні якої буде знаходитись дитина, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28.04.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також, Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, від 18.07.2006 року). За змістом відзиву на заяву про зміну предмету позову відповідачкою вказувалося, що вона має бажання виховувати свого сина та зобов`язується усунути недоліки, які цьому заважали. Однак, за час розгляду справи будь-яких доказів зазначеним обставинам відповідачем суду надано не було,навпаки,позивачкою та представником органа опіки і піклування вказано про відсутність системності з боку матері у спробах налагодити відносини з дитиною,а сама дитина переконана у непотрібності власній матері і такого ставлення до себе з боку сина відповідачка не змінила. Враховуючи наведене,позов підлягає задоволенню як такий, що ґрунтується на законі, підтверджена встановленими обставинами та перевірена наданими суду доказами. Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. В судових дебатах представник позивачки просила стягнути на користь [PERSON] з відповідачки [PERSON] судові витрати на правничу (правову) допомогу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що позивачка, на користь якої ухвалено рішення, звільнена від сплати судового збору, а тому судових витрат не поніс, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, у зв`язку з задоволенням основних вимог в порядку розподілу судових витрат з відповідачки в дохід держави підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в сумі 2422,40 грн.

Outcome: approved