Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

До Приморського районного суду м.Одеси 16.12.2024 року надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування вимог зазначено, що постановою б/н 16.05.2008 року Приморського районного відділу Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області, Першою одеською державною нотаріальною конторою накладено арешт на нерухоме майно, а саме на 1/4 квартири за адресою [ADDRESS] , власник: [PERSON] , реєстр. номер обтяження: 7199922. Зазначений арешт було накладено в рамках досудового розслідування в межах кримінальної справи №05820080050 на підставі ст.126 КПК України (в ред.1960 року). Щодо [PERSON] ухвалено вирок Приморським районним судом м.Одеси від 22.04.2010 року справа №1-316/10. Цивільний позов потерпілого [PERSON] задоволено в повному обсязі та стягнуто 36\~244,05 грн. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.08.2010 року вирок було скасовано і справа направлена прокурору для додаткового розслідування та [PERSON] звільнено з-під варти. Вироком Приморського районного суду м.Одеси від 23.12.2013 року справа №1/522/322/13 [PERSON] визнано винною у вчинені кримінального злочину за ч.1 ст.121 КК України з призначенням їй покарання в вигляді 5 років позбавлення волі, та задоволено цивільний позов. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.06.2014 року вирок суду змінено та застосовано до засудженої ст.75 КК України, в силу якої її було звільнено від відбування покарання з випробувальним терміном строком на 1 рік. При винесенні вироку суду та ухвали апеляційною інстанцією питання щодо зняття арешту з майна засудженої не було вирішено. Відшкодування збитків за цивільним позов відбулось в добровільному порядку. [PERSON] померла [INFO] та відкрито спадкова справа, єдиним спадкоємцем якої є [PERSON] , який є її братом. Проте досі існує обтяження під номером 7199922 на підставі постанови слідчого, що створює перешкоди у оформлені права власності на спадкове майно. Іншого способу захисту не має. Арешт майна перетворює на неправомірне обмеження права позивача користуватись майном. У зв`язку із наявністю арешту на майно [PERSON] , позивач не може реалізувати своє право власності на спадщину, тому змушений звернутися до суду з даним позовом. Матеріали позову суддя отримала 17.12.2024 року. Ухвалою суду від 20.12.2024 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання на 27.01.2025 року. 06.01.2025 року представник ГУНП в Одеській області надав суду відзив (а.с.52-54), в якому заперечує проти задоволення позову. Також підтвердив, що в рамках зазначеного кримінального провадження було накладено арешт на майно [PERSON] згідно постанови від 16.05.2018 року б/н слідчого СВ Приморського РВ ОГУ ГУМВС України в Одеській області, який нині є чинним. У зв`язку з тим, що ГУНП в Одеській області не накладало арешту, та є окремою самостійною юридичною особою, вважають що відповідач не є належним відповідачем за даним позовом. Просили справу розглядати за відсутністю представника Управління. 09.01.2025 року представник Одеської обласної прокуратури надав суду відзив (а.с.63-66), в якому просили позов залишити без задоволення. При цьому зазначили, що арешт був накладений слідчим 16.05.2018 року в рамках кримінального провадження і на той момент такі дії повністю відповідали вимогам закону (ч.6 ст.126 КПК України в ред. 1960 року). Прокуратура не є належним відповідачем, оскільки таке обтяження не накладалось за заявою прокурора, що є окремою підставою для відмови у позові до цього відповідача. У підготовчому засіданні 27.01.2025 року були присутні представник позивача - адвокат Бєлосевич О.Б., який позов підтримав, та представник прокуратури - Рубанова Н.О., яка позов не визнала. Представник ГУНП в Одеській області не з`явився, про час і місце судового засідання сповіщений належним чином, просили справу розглядати у їх відсутність. Ухвалою суду від 27.01.2025 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгулу на 20.03.2025 року Також зазначеною ухвалою витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Жосан Тетяни Іванівни належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи №1/2024, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 02.08.2023 року, актовий запис №7595). У судове засідання 20.03.2025 року з`явилися представник позивача - адвокат Бєлосевич О.Б., просив задовольнити позов з викладених в ньому підстав. При цьому пояснив, що вони також звертались і до відповідачів з проханням зняти арешт, проте позитивних результатів не отримали. Представник Одеської обласної прокуратури - Афанасьєва І.Г. у судовому засідання позов не визнала, вважає, що прокуратура не є належним відповідачем, оскільки кримінальне провадження не порушувалось прокуратурою і арешт накладено слідчим СВ Приморського РВ ОГУ ГУМВС України в Одеській області. Прокуратура не порушувала права та інтереси позивача. Представник ГУНП в Одеській області не з`явився, про час і місце судового засідання сповіщений належним чином, просили справу розглядати у їх відсутність. Представник позивача - адвокат Бєлосевич О.Б. заявив клопотання про залишення позову щодо відповідача Одеської обласної прокуратури без розгляду, у задоволені якого суд відмовив, оскільки таке право може бути реалізовано лише до розгляду справи по суті. Суд, вислухавши учасників справи, із урахуванням наданих сторонами пояснень, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази, приходить до наступного. Судом встановлено,\~що в ході досудового розслідування Постановою про накладення арешту на майно від 16.05.2008 року (а.с.9-10) слідчим Приморського районного відділу Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області Бачу І.М., в межах розгляду кримінальної справи №05820080050, накладено арешт на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , площею 1/4 частини зареєстрованих на [PERSON] , з метою запобігання здійснення будь-яких угод щодо вказаного майна до рішення суду, на підставі ст.126\~КПК України (ред. 1960 року). На підставі вказаної Постанови Першою одеською державною нотаріальною конторою накладено арешт на 1/4 квартири, адреса: [ADDRESS] , власник: [PERSON] . Реєстраційний номер обтяження: 7199922. В провадженні Приморського районного суду м.Одеси знаходилась кримінальна справа №1/522/322/13, з якої вбачається, що вироком Приморського районного суду м.Одеси від 22.04.2010 року, справа №1-316/10, [PERSON] визнано виною за ч.1 ст.121 КК України та призначено їй покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі. Запобіжний захід засудженої [PERSON] до набрання приговором законної сили змінено з підписки про невиїзд на тримання під вартою, взято її під варту із залу суду. Цивільний позов потерпілого [PERSON] до засудженої [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної із витратами на лікування від злочину в сумі 6 244 грн. 05 коп., а також моральної шкоди в сумі 30\~000,00 грн. задоволено в повному обсязі, стягнуто на користь потерпілого [PERSON] із засудженої [PERSON] дану шкоду на загальну суму 36 244,05 грн. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31.08.2010 року, справа №11-1202/10, апеляційна скарга засудженої [PERSON] та захисника Котляра Ю.А. задоволена частково. Вирок Приморського районного суду м. деси від 22.04.2010 року у відношенні [PERSON] скасовано. Справа направлена прокурору Приморського району м.Одеси для додаткового розслідування. Запобіжний захід [PERSON] змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнено її з під варти в залі суду. Вироком Приморського районного суду м.Одеси від 23.12.2013 року, справа №1/522/322/13, [PERSON] визнано виною у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено їй покарання в вигляді 5 років позбавлення волі. Запобіжний захід [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд на тримання під вартою, до набрання вироком законної сини, залишено. Строк відбування покарання [PERSON] раховано з моменту її затримання. В строк відбування покарання [PERSON] зараховано час знаходження її під вартою з 22.04.2010 року по 31.08.2010 року. Цивільний позов потерпілого [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, в сумі 6\~244,05 грн., а також моральної шкоди в сумі 30\~000,00 грн. задоволено. Стягнуто з засудженої [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 6\~244,05 грн., а також суму завданої моральної шкоди в розмірі 30\~000,00 грн. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.06.2014 року, апеляційна скарга засудженої [PERSON] - задоволена частково. Вирок Приморського районного суду м.Одеси від 23.12.2013 року, яким [PERSON] засуджено по ст.121 ч.1 КК України до 5 років позбавлення волі змінено. Застосовано по відношенню до засудженої [PERSON] ст.75 КК України, в силу якої звільнено засуджену від відбування покарання з випробувальним строком 1 рік. Вирок суду в частині цивільного позову скасовано та провадження по справі в цій частині припинено, у зв`язку з добровільним відшкодуванням завданих збитків. При винесенні Вироку Приморського районного суду м.Одеси від 23.12.2013 року та при винесені ухвали Апеляційного суду Одеської області від 03.06.2014 року питання щодо зняття арешту з майна засудженої [PERSON] вирішено не було. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданий Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.30). Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Жосан Т.І. 30.01.2024 року заведена спадкова справа №2/2024 до майна померлої, єдиним спадкоємцем якої, що прийняв спадщину за законом у встановлений законом спосіб, є брат померлої [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується довідкою від 13.08.2024 року №96/02-14 (а.с.31) та з витребуваної судом копії спадкової справи, за матеріалами якої встановлено про подання відповідної заяви до приватного нотаріуса заяви [PERSON] з перекладом на англійську мову нотаріусом з цивільних справ в м.Амстердам Нідерланди 16.01.2024 року з апостилем, а також підтверджується, що позивач та померла [PERSON] є рідні брат та сестра. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.09.2024 року №394343621 (а.с.32) вбачається, що [PERSON] є співвласником 1/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 67,2 кв.м, житловою площею 40,8 кв.м, та на яку накладено заборону відчуження, а саме арешт згідно постанови б/н від 16.05.2008 року Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, реєстраційний номер обтяження: 7199922. Також судом встановлено, що представник позивача звертався до Приморського районного суду м.Одеси із клопотанням про скасування арешту майна, що було накладено в ході досудового розслідування слідчим. Ухвалою суду від 28.11.2024 у задоволені клопотання адвокату Бєлосевичу О.Б. - відмовлено. При цьому в ухвалі вказано, що оскільки на момент ухвалення обвинувального вироку [PERSON] не був власником майна, суд дійшов висновку, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, а тому суд не вправі вирішувати питання щодо скасування арешту майна за клопотанням особи, яка не є учасником кримінального провадження та яка не була власником на момент ухвалення вироку, а тому належним способом захисту є звернення до суду в порядку цивільного судочинства (а.с.35-37). Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами позивача про порушення його права на отримання спадщини, оскільки накладений арешт на вказане майно дійсно створює спадкоємцю [PERSON] перешкоди в оформленні права власності на спадкове майно. Враховуючи неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, [PERSON] змушений звернутися до суду із відповідною позовною заявою, з метою захисту свого права власності на спадкове майно, обравши на думку суд правильний спосіб захисту. Відповідно до п.6\~Постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого\~Суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~від 03.06.2016\~№ 5\~«Про судову\~практику в\~справах про\~зняття арешту\~з майна» та частини другої\~статті 30 ЦПК України\~позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (виключна підсудність). За змістом постанови Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~30.06.2020\~у справі\~№727/2878/19\~(провадження\~№14-516цс19) спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним\~кодексом України 1960 року та завершеного (вирок, постанова) у порядку, передбаченому КПК України\~1960\~року (постанова\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 15.05.2019\~у справі\~N\~372/2904/17-ц) або КПК України\~2012\~року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. З припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, і відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Постановою Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~12\~червня 2019\~року у\~справі №\~766/21865/17 роз`яснено, що якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за\~КПК України 1960 року\~була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Арешт майна, про скасування якого просить позивач, був застосований під час розгляду кримінальної справи до набрання чинності КПК України 2012 року, оскільки постанова була винесена 16.05.2008 року, а новий КПК набрав чинності 13.04.2012 року, а відтак арешт винесений на підставі положень КПК України 1960 року. Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку та вважає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати\~за правилами цивільного судочинства. Вирішуючи спір, суд виходить із наступного. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1\~ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.ч.1, 2\~ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вимоги про\~звільнення майна\~з-під\~арешту,\~що ґрунтуються\~на праві\~власності на\~нього,\~виступають способом\~захисту зазначеного\~права (різновидом\~негаторного позову)\~і виникають\~з цивільних\~правовідносин,\~відповідно до\~ч.\~1\~ст. 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частина 5\~ст.1268\~ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч.1,2\~ст.1220\~ЦК України, спадщина\~відкривається внаслідок\~смерті особи\~або оголошення\~її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46\~цього Кодексу). Частина 3\~ст.1296\~ЦК України роз`яснює, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1\~ст.321\~ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328\~ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до\~Європейської конвенції з прав людини\~забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Протокол №1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).\~ Відповідно до\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Суд вбачає, що кримінальне провадження було завершено вироком суду 03.06.2014 року, відбулось добровільне відшкодування завданих збитків, проте на протязі більш ніж 10 років арешт не було знято. Таким чином, беручи до уваги, що позивач має гарантоване право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном, то суд вважає, що позовні вимоги щодо звільнення майна з-під арешту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: partial