Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

В липні 2024року позивачка звернулась до суду із позовом до приватного нотаріуса Танаджи Г.Г., [PERSON] про встановлення нікчемності правочину-нотаріальної дії приватного нотаріуса Танаджи Г.Г. по посвідченню довіреності з реєстровим номером №6588 від 04.09.2002р. та застосування наслідків виконання нікчемного правочину-визнати недійсною довіреність з реєстровим номером №6588 від 04.09.2002року з моменту вчинення та реєстрації, або встановити її нікчемність. В обгрунтування заявлених вимог позивачка зазначила наступне. В жовтні 2023року від [PERSON] позивачці стало відомо про його допит у якості свідка у Маріупольській місцевій прокуратурі №1 у кримінальному провадженні №42013050290000079, за фактом вчинення особами кримінального правопорушення передбачегого ч.4 ст.190 КК України, а саме відчуження нерухомого майна позивачки на підставі довіреності,зареєстрованої приватним нотаріусом Танаджи Г.Г. за реєстровим номером №6588 від 04.09.2002р. Вказаною довіреністю позивачка надала повноваження [PERSON] , як довіреній особі, на розпорядждення належного їй нерухомого майна та вчинення права передовіри. Також, позивачці стало відомо про існування письмових пояснень приватного нотаріуса Танаджи Г.Г., згідно яких останній 04 вересня 2002року в своєму офісі за адресою : Донецька область, м.Маріуполь, пр. Нахімова,92 справив нотаріальну дію посвідчення довіреності, яка була зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за №6588 від 04.09.2002р. З пояснень нотаріса Танаджи Г.Г. вбачається,що [PERSON] особисто прибула до його офісу та особисто підписала довіреність, тобто нотаріальна дія щодо реєстрації довіреності була вчинена відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про проведення нотаріальних дій. \~ \~ \~ \~Позивачка стверджує,що вказані пояснення нотаріуса Танаджи Г.Г. не відповідають дійсності, оскільки на час проведення вказаної нотаріальної дії вона була відсутня на території держави Україна, перебувала за її межами,що підтверджується відмітками Державної прикордонної служби в її закордонному паспорті [NUMBER] від 23.06.1998року, на сторінках якого стоять відмитки Державної прикордонної служби України про те,що вона перетинилу кордон України, шляхом авіасполучення 23.05.2002р. і повернулась 09.10.2003р. На підтвердження відсутності на території держави України саме 04.09.2002р. позивачка також посилається на лист начальника окремого відділу обробки даних ЦП ГАІС «Гарт» №253/2790 від 24.02.2005року з підтвердженням дат перетину державного кордону України. На обгрунтування своєї позиції позивачка також посилається на : висновки почеркознавчої експертизи №588 від 06.09.2013 року по цивільній справі №266/1059/13ц, яка знаходилась в провадженні Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області та на свідчення громадянки Канади [PERSON] , даних нею 03.12.2004р. під присягою в суді м.Торонто (канада),завірених державним нотаріусом м.Торонто Гарри Мазіні, переклад російською мовою зроблено сертифікованим перекладачем Грегорі Дубровскі за друченням Консула Генерального консульства України в м.Торонто паном [PERSON] , зареєстрованим в Консульському реєстрі апостилів за №572-157 від 17.02.2005. \~ \~ \~ \~Позивачка зазначає,що закордонний та внутрішній паспорт громадянина України постійно знаходились при неї під час її перебування за межами України. В звязку з чим, приватний нотаріус Танаджи Г.Г. не мав права офрмляти та реєструвати довіреність,яку в його присутності підписувала невідома людина. В обгрунтування правової підстави позову [PERSON] посилається на ст.ст. 41,42,44,45,47,64 ЦК України (1963р.), ст.ст.203,215,220 ЦК України, Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України просить позов задвольнити. Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 липня 2024року було витребовано з Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянкою України [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 липня 2024року зобовязано Міністерство соціальної політики України надати інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщену особу: [PERSON] та [PERSON] . Згідно відповіді з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, зареєстрованої в суді 25.07.2024р.- діяльність приватного нотаріус Маріупольського райнного нотаріального округу Танаджи Г.Г. припинена 01 версеня 2005року. Документи нотаріального діловодства та архіву були передані до Донецького обласного державного нотаріального архіву,що знаходиться у місті Донецьк. Документи нотаріального діловодства та архіву не були вивезені на підконтрольну територію України та залишились на тимчасово окупованій території.(а.с.26) Згідно відповіді з Міністерства соціальної політики України від 23.07.2024 №17561/0/2-24/3 -станом на 23.07.2024р. в ЄІБД ВПО інформація про запитуваних осіб відсутня. Ухвалою судді Ленінського райнного суду м.Дніпропетровська від 02 серпня 2024р. позовну заяву [PERSON] було залишено без руху, та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 серпня 2024року позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадженя, призначено дату підготовчого судового засідання. Позивачка [PERSON] належним чином повідомлена про час і дату судвого засідання до суду не зявилась надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про час і дату судового засідання , до суду не зявився ,надав заяву про розгляд справи за його відсутності позов [PERSON] визнав, просив задовольнити. Відповідач приватний нотаріус Танаджи Г.Г. належним чином повідомлений про час і дату судового засідання на адресу, яка була зазначена позивачкою у позові до суду не з`явився , заяв та клопотань не надав, не скористався своїм правом на надання відзиву. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши думку сторін щодо заявлених позовних вимог, перевіривши матеріали справи доказами, якими вони обґрунтовують свої вимоги вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 3 статті 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою\~статті 1 ЦК України\~цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у\~статті 3 ЦК України. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позвачкою, була додана до позовної заяви копія довіреності, яка була зроблена вже з копії документа. Довіреність від 04.09.2002року, з реєстровим номером №6588, посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Танаджи Г.Г. Зі змісту даної довіреності вбачається,що [PERSON] уповноважує [PERSON] розпоряджатися (продати, обіняти , подарувати) належні їй приміщення, розташовані в м.Маріуполь, вул.Енгельса,54, на умовах, які будуть визначатись повіреним самостійно, виходячи із розумної доцільності(а.с.6) Також, позивачкою було надано копію супроводного листа за підписом голови Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області М.В.Дзюби від 21.06.2016р. на ім`я [PERSON] ,про надання копій ухвал Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від :16.05.2013року, 24.07.2013року, від 10.12.2013року та Апелляційного суду Донецької області від 28.01.2014р. по цивільній справі №266/1059/13-ц(а.с.7) Також, позивачкою надано копію супроводого листа СВ Маріупольського МУ ГУМВС в Донецькій області на адресу Апеляційного суду Донецької області від 18.01.2007р. про неможливість надання кримінальної справи по факту шахрайських дій вчинеих відносно майна [PERSON] , оскільки кримінальна справа зщнаходилась на експертизі. В переліку додатків до даного листа зазначена завірена копія висновка експерта №241 від 05.04.2005р.(а.с.8) Згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 24.02.2005р. на запит адвоката Оснач Л.О. зафіксовано факт перетинання кордону [PERSON] у пункті пропуску «Дніпропетровськ -аеропорт»: виїзд з України 23.05.2002р., в`їзд в Україну 09.10.2003р., виїзд з України 18.10.2003р.(а.с.9) Позивачкою було надано ксерокопію закордонного паспорту громадянки України на ім`я [PERSON] строком дії з 23.06.1998р. по 23.06.2008р. та копія сторінок 30 та 31 з відмітками(а.с.10) На підтвердження своїх вимог позивачкою було додано копію показів під присягою [PERSON] .Фоулер, громадянки Канади від 03.12.2004року , які були надані в м.Торонто в присутності Державного нотаріуса Гаррі Мазіна. З вказаного документу вбачається, що громадянка Канади [PERSON] .Фоулер стверджує,що знайома з [PERSON] і в період з 03 вересня 2002року по 18 вересня 2002року зустрічалась з останньою кожного дня(а.с.12-14) В наданої позивачкою копії висновку експерта №588 від 06.09.2013р. зазначено, що підпис від імені [PERSON] в довіреності №6588 від 04.09.2002року виконана не [PERSON] , а іншою особою. Висновок експерта був зроблений на підставі ухвали Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області у цивільній справі №266/1059/13-ц(а.с.15-17) Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли в період дії ЦК УРСР 1963року, в редакції від 30жовтня 1999року, що діяв на момент посвідчення довіреності 04.09.2002року, а тому підлягають застосуванню норми та положення саме цього кодексу. Предметом позову у цій справі є оскарження позивачем нотаріальної дії приватного нотаріуса [PERSON] , що виразилось у посвідченні довіреності, виданої позивачем на ім`я батька [PERSON] . У відповідності із ч. 1 ст. 64, ч. 1 ст. 65, ч. 2 ст. 68 ЦК України (в редакції 1963 р.) довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, так саме і довіреність, за якою повноваження передаються іншій особі, повинні бути нотаріально посвідчені. Видача довіреності, згідно ст. 41 ЦК україни (в редакції 1963 р.) є односторонньою угодою, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. На даний вид угод розповсюджується також і правила визнання їх недійсними внаслідок їх невідповідності закону (ч. 1 ст. 48 ЦК України в редакції 1963 р.). Згідно ст.48 ЦК України (в редакції 1963р.) - недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріальний округ територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом. Згідно з пунктом 4 «Прикінцевих іперехідних положень ЦК України 2003року» ,що набравчинності 01січня 2004 року,цей Кодекс застосовується до цивільних відносин,що виникли після набранняним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набраннячинності\~ЦК України,положення цього Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином,на спірні правовідносини поширюєтьсядія норми ЦК Української РСР 1963року\~вредакції від 30 жовтня 1999року та Законом України від 02вересня 1993року №3425-XII«Про нотаріат»,тобто,на момент вчиненні такої нотаріальної дії. Статтею 50 Закону № 3425-XII\~передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Закон № 3425-XII\~поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти. Згідно з ч. 1\~ст. 1 Закону № 3425-XII\~- нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Поняття «нотаріальний акт» є значно ширшим за поняття «нотаріальна дія» і являє собою будь-яку дію, що є складовою частиною нотаріальної діяльності і вчиняється нотаріусом у межах виконання власних повноважень. У даній справі, як зазначалось вище, за визначенням ЗУ\~«Про нотаріат» 1993 року, позивач звернулась із позовом на предмет визнання нотаріальної дії по посвідченню довіреності приватним нотаріусом нікчемним правочином, та застосувати наслідки виконання нікчемного правочину визнати недійсною довіреність з моменту її вчинення та реєстрації, або встановити її нікчемність. Відповідно до ст.202 ч.1 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог норм ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зі змісту визначення правочину можна виділити такі основні його ознаки: 1) правочин є юридичним фактом, оскільки внаслідок його вчинення виникають, змінюються або припиняються цивільні права та обов`язки; 2) правочин - це вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, і за цією ознакою правочин відрізняють від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають в силу закону незалежно від волі його суб`єктів; 3) правочин породжує правовий наслідок (наприклад, бажання спадкодавця заповісти своє майно визначеному суб`єкту зумовлює виникнення для останнього цивільних прав та обов`язків); 4) правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права; 5) правочин завжди має бути правомірною дією, не може суперечити закону, інакше він не буде дійсним, законодавцем встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний недійсним у судовому порядку. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - це одна із основних вимог його чинності. Якщо законом визначена конкретна форма, в якій обов`язково має вчинятися правочин, то її необхідно дотримуватися. У разі не дотримання цієї вимоги, настають негативні наслідки - він буде нікчемним. Відповідно до ч. ч. 1, 3\~ст. 203ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В силу ч. 1\~ст. 215ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою ташостоюстатті 203 цього Кодексу. З цього приводу слід зазначити, що нікчемним правочином є правочин, вчинення якого не породжує передбачених законом правових наслідків у зв`язку із протиправністю або іншими недоліками юридичного характеру, незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним. Нікчемний правочин є недійсним незалежно від визнання його таким і від бажання сторін. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2\~ст. 215ЦК України). На це посилався Пленум Верховного Суд України впостанові № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. У п. 26\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~(Постанова ВСУ № 9) зазначено: «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса». Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Як вбачається із доданої до матеріалів справи довіреності від 04.09.2002 р. - [PERSON] уповноважила [PERSON] розпоряджатися (продати, обміняти, подарувати) належними їй нежилими приміщеннями по [ADDRESS] . Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Танаджи Г.Г. у межах його нотаріального округу,тобто нотаріус виконав дії по посвідченню правочину. Згідно ст.50 Закону «Про нотаріат» (в редакції від 02.09.1993р.,що діяла на час спірних правоідносин) - право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. На підтвердження обставин своєї відсутності в Україні, а від цього і неможливості видачі довіреності , позивачка посилається на наступні докази: на висновок експертизи, що проведена в рамках цивільної справи,що знаходилась в провадженні Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області №266/1059/13-ц ; на копію її закордонного паспорту з відмітками, коли вона перетинала кордон України; на лист Державної прикордонної служби України; на письмове свідчення громадянки Канади. Дослідивши зазначені докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини третьої\~статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»\~суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Згідно Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається,що ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.12.2013року , по цивільній справі №266/1059/13-ц- провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] ,треті особи [PERSON] , приватний нотаріус Танаджи Г.Г. про визнання довіреностей з реєстровими номерами №6588 від 04.09.2002р. та №3162 від 04.12.2003р. недійсними з часу оформлення та реєстрації закрито на підставі ст.205 п.2 ЦПК України. Судом було встанговлено,що рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02.10.2012року (цивільна справа №2-449/11) було відмовлено [PERSON] у задоволенні позову про визнання довіреностей з реєстровими номерами №6588 від 04.09.2002р. та №3162 від 04.12.2003р. недійсними з часу їх оформлення та реєстрації і рішеня набрало законної сили. Зазначена ухвала Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.12.2013року була залишена без змін ухвалою колегії суддів палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області ввд 28 січня 2014року. Вказані ухвали суду першої інстації та апеляційної інстанції, рівно як і копію висновку експерта №588 від 06.09.2013р. було надано [PERSON] , який був представником [PERSON] ще 21.06.2016року, про що свідчить супровідний лист доданий самою позивачкою до матеріалів справи. Таким чином, суд при розгляді цивільної справи №266/1059/13-ц та закритті провадження по справі не надавав правової оцінки проведеної експертизи. Згідно ст.76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оскільки при розгяді цивільної справи №266/1059/13-ц суд не надав оцінки доказам і не встановлював нових обствин недійсності довіреностей, в тому числі і довіреності з реєстраційним номером №6588 від 04.09.2002року , з моменту їх оформлення та реєстрації суд не приймає до уваги копію висновку експерта №588 від 06.09.2013р., оскільки він не відповідає вимогам ст.ст.77-79 ЦПК України. Також , суд звертає увагу,що при розгляді даної цивільної справи , де позивачка просить встановити нікчемність прпвочину -нотаріальної дії по посвідченню спірної довіреності та застосувати наслідки нікчемного правочину визнання недійсною довіреність №6588 від 04.09.2002року з моменту її вчинення та реєстрації або встановити її нікчемність- [PERSON] не ставила питаня про проведення експертизи. Стосовно наданої копії закордонного паспорта громадянки України з відмітками Державної прикордоної служби, а також свідчень громадянина Канади датовані 03.12.2004роком суд ваажає,що вказані докази не відповідають вимогам ст.77-79 ЦПК України. Позивачкою було надано до суду копія закордонного паспорту громадянки України на її ім`я строком дії з 23.06.1998р. по 23.06.2008р., але зазначена копія не була належним чином засвідчена, також суд був позбавлений оглянути оригінал вказаного паспорту. При розгляді даної справи суд звертає увагу, що порядок допиту свідка чітко визначений ст.69 ЦПК України і таку форму допиту, як посвідчені покази нотаріусом -діючим процесуальним законодавством України не передбачено. На підставі викладеного, суд не бере до уваги зазначені докази ,як на підтвердження обставин справи. Як вже було зазначено судом, що на спірні правовідносини поширюється дія норми ЦК Української РСР 1963року\~в редакції від 30 жовтня 1999року та Законом України від 02вересня 1993року №3425-XII«Про нотаріат»,тобто,на момент вчиненні такої нотаріальної дії- 04.09.2002року. Так, у відповідності до\~ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 75 ЦК УРСР 1963 року\~позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. За положеннями\~ст. 76 ЦК УРСР 1963 року\~перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями\~78\~і\~79\~цього\~Кодексу. Судом встановлено, що позивачка не згодна з порядком проведення нотаріальної дії по посвідченню довіреності, яка була вчинена 04 вересня 2002року. Судом , під час дослідження доказів було встановлено, що позивачка була обізнана про зазначену нотаріальну дію і неоднаразово зверталась до правоохоронних органів та Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області про визнання довіреності недійсною та ставила під сумнів дії приватного нотаріуса Танаджи Г.Г. по її посвідченню , вважала,що був порушений і Закон України «Про нотаріат» 1993року і Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій. Зазначене вбачається і з доданих самою позивачкою до позовної заяви копій документів, а саме: з супроводного листа слідчого СВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області на адресу Апеляційного суду Донецької області, датованого 18.01.2007р.- де зазначено,що було порушено кримінальну справу по факту шахрайських дій відносно майна [PERSON] , в переліку докуметів вказана експертиза від 05.04.2005року;копія висновку експерта №588 від 06.09.2013року, експертиза була проведена на підставі ухвали Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24.07.2013року. Також, про обізнаність в проведені нотаріальних дій по посвідченню довіреності №6588 від 04.09.2002р. свідчать і рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2012року у цивільній справі №2-449/11-яким було відмовлено [PERSON] у задоволенні позову про визнання довіреності недійсною, та ухвала Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.12.2013року у цивільній справі №266/1059/13-ц, якою було закрито провадження по справі на підставі п.2 ст.205 ЦПК України. Згідно з пунктами 6, 7\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~у редакції від 16 січня 2003 року правила цього\~Кодексу\~про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Статтею 80 ЦК Української РСР 1963 року\~встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає, що позивач пропустила строк позовної давності, встановленої\~ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, який почався, як свідчать матеріали справи ще з 2005року . Позивач з клопотанням про поновлення строку позовної давності не зверталась та жодних причин з пропуску цього строку не наголошувала, а тому суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності у цих правовідносинах незалежно від заяви сторін. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №521/6465/18. Також , суд зважає і на те, що, за положеннями\~ЦК УРСР 1963 року, не вимагалось при застосуванні позовної давності встановлювати дійсне порушення прав позивача, за захистом яких позивач звертається до суду, а тому суд не бере до уваги доводи позивачки про докази порушення її прав, визначених довіреністю 2002 року, посвідчення якої на її думку було проведено з порушенням діючого на той час Закону «Про нотаріат» та відповідної Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій . \~ \~ \~ \~Суд, не бере до уваги , посилання позивачки на те,що лише у жовтні 2023року вона дізналась від відповідача [PERSON] про його допит в якості свідка у кримінальному провадженні №42013050290000079 за фактом вчинення особами кримінального правопорушенгя передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а саме відчуження нерухомого майна [PERSON] на підставі довіреності №6588 від 04.09.2002року, посвідченої приватним нотаріусом Танаджи Г.Г. \~ \~ \~ \~Зазначене не підтверджене обєктивними даними по справі. Суд, звертає увагу позивачки на той факт, що згідно ч.2 ст.214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. А згідно ч.1 ст.214 КПК України -слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення. \~ \~ \~ \~Таким чином, в даному випадку, досудове слідство по кримінальній справі на яку посилається позивачка , могло розпочатся після подання заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення стороною , яка є потерпілою від вказаного кримінального діяння. Згідно ч.4\~ст.\~206\~ЦПК України- у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Під час підготовчого провадження по справі -відповідач [PERSON] надав заяву про визнання позову. Суд вважає, що визнання відповідачем позову суперечить закону\~, а тому ухвалою суду від 28.10.2024року підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду. Таким чином, на підставі викладеного вище та обставин справи, суд вважає, що наявні підстави для відмови у позові за пропуском строку позовної давності позивачем. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ч.2 ст.141 ЦПК України - судові витрати у по справі у вигляді судового збору у розмірі 1 211,20 грн. покласти на позивача [PERSON] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed