Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

У червні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави та просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь позивача грошові кошти у сумі 12 200,00 дол. США. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 вересня 2012 року [PERSON] отримав від [PERSON] автомобіль марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , тип ТЗ легковий сєдан, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року. Цей автомобіль був переданий позивачу відповідачем [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 14 березня 2011 року, виданої [PERSON] , який був власником цього автомобіля. Довіреністю від 14 березня 2011 року [PERSON] уповноважив [PERSON] на користування та розпорядження цим автомобілем, а при необхідності на зняття з обліку з органах Державтоінспекцїї та продаж автомобіля, а також на період дії довіреності керування цим автомобілем на території України та за її межами. Довіреність видана з правом передоручення, строком на три роки та дійсна до 14 березня 2014 року. Позивач зазначив, що власник автомобіля [PERSON] виявив свій намір продати автомобіль. 08 вересня 2012 року [PERSON] , діючи на підставі довіреності від 14 березня 2011 року, видав позивачу довіреність, якою уповноважив останнього бути представником в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від підпорядкування та форм власності, в тому числі в органах Державтоінспекцїї, з усіх питань володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Довіреність видана з правом виїзду за кордон строком до 14 березня 2014 року. Позивач, вважаючи, що він набуває цей автомобіль у власність, передав відповідачу [PERSON] гроші у розмірі 12 200,00 дол. США для здійснення розрахунків з власником автомобіля [PERSON] , про отримання яких [PERSON] видав розписку. Також [PERSON] передав позивачу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ключі від автомобіля та, власне, сам автомобіль. Позивач зазначив, що 27 травня 2024 року за адресою його місця роботи: м. Київ, вул. Поліська, 28, прибули працівники поліції та [PERSON] з вимогою віддати йому автомобіль. При цьому [PERSON] повідомив, що він скасував довіреність від 14 березня 2011 року та лише він є власником автомобіля. У присутності працівників поліції автомобіль був завантажений на евакуатор і вивезений у супроводі [PERSON] 30 травня 2024 року адвокат Курьят С.В. на адресу начальника Святошинського УП ГУНП у м. Києві направив запит про надання інформації щодо підстави для оголошення в розшук, виявлення та передачу гр-ну [PERSON] автомобіля марки Peugeot 407 ST 2.0Е, [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] На запит отримано відповідь про те, що цей автомобіль було виявлено 27 травня 2024 року на території складських приміщень на вул. Поліській, 28 в м. Києві, за місцем роботи позивача [PERSON] , який керував ним за довіреністю. У подальшому зазначений автомобіль забрав його власник - [PERSON] . Після чого останній звернувся до поліції з відповідною заявою, де повідомив, що в ситуації яка склалася розібрався самостійно, та автомобіль наразі перебуває у його володінні, при цьому допомоги з боку співробітників поліції він не потребує. 30 травня 2024 року адвокат Курьят С.В. на адресу начальника Управління патрульної поліції у місті Києві направив запит щодо надання інформації про виклик [PERSON] , 27 травня 2024 року наряду патрульної поліції на територію складських приміщень на вул. Поліській, 28 у м. Києві, де представники поліції та [PERSON] намагалися заволодіти автомобілем марки Peugeot 407 ST 2.0Е, [NUMBER], 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , яким він керує за дорученням. На цей запит позивач отримав відповідь про те, що 27 травня 2024 року о 15 год. 46 хв. на спецлінію «102» надійшло звернення «КОНФЛІКТ», в якому заявник, а саме [PERSON] , повідомив, що колишній власник за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Peugeot 407, з державним номерним знаком [NUMBER] , який купив заявник, у даний час знаходиться поряд та хоче забрати транспортний засіб заявника у зв`язку з тим, що анулював свідоцтво про реєстрацію ТЗ. За таких обставин позивач вважає, що відповідачами грошові кошти у розмірі 12 200,00 дол. США набуті без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню позивачу. 03 червня 2024 року позивач на адресу відповідачів відправив вимогу про повернення грошей, однак на дату подання позовної заяви позивач відповіді на вимогу про повернення грошей від 03 червня 2024 року від відповідачів не отримав. Посилаючись на ч. 1 ст. 1212 ЦК України позивач просить стягнути солідарно з відповідачів безпідставно набуті ними грошові кошти у сумі 12 200,00 дол. США. Позивач зазначив, що орієнтовна сума витрат на професійну правничу допомогу становить 50 000,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 червня 2024 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а. с. 24-25 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання на 05 серпня 2024 року (а. с. 28-29 т. 1). У липні 2024 року представник [PERSON] - [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог та просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь позивача грошові кошти у сумі 16 552,89 дол. США, у тому числі: 12 200,00 дол. США - сума основного боргу, 4 352,89 дол. США - заборгованість зі сплати 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Також просить здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а. с. 37-44 т. 1). 01 серпня 2024 року у системі «Електронний суд» представник [PERSON] - Ширяєв Дмитро Олександрович сформував відзив на позовну заяву, у якому просив поновити пропущений строк на подання відзиву, відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача судові витрати. Відзив мотивував тим, що між [PERSON] та позивачем не існує жодних правовідносин щодо купівлі-продажу автомобіля. [PERSON] у свою чергу 08 вересня 2012 року в межах строку дії довіреності уповноважив позивача бути представником власника автомобіля ( [PERSON] ) з питань володіння, користування та розпорядження автомобілем шляхом укладання відповідного договору. Відповідач зазначає, що жодних доказів, які свідчать про продаж на користь позивача автомобіля та здійснення оплати за нього [PERSON] немає. 11 вересня 2013 року дія довіреності від 14 березня 2011 року, видана на ім`я [PERSON] , була припинена [PERSON] . Отже, фактично припинила дію і довіреність, яка видана на ім`я позивача. Під час чинності довіреності жодних договорів щодо купівлі-продажу автомобіля ані [PERSON] , ані позивачем не укладалось. Тобто, доказів переходу права власності на автомобіль від [PERSON] на користь позивача не існує, як не існує будь-яких доказів передання коштів позивачем на користь [PERSON] . При цьому довіреність свідчить лише про обсяг наданих довіреній особі повноважень протягом чітко визначеного строку. І у разі придбання автомобіля позивачем у нього має бути відповідний договір та докази оплати коштів на користь [PERSON] . Власник автомобіля не змінювався, автомобіль з обліку не знімався і не був перереєстрований на підставі відповідного договору за будь-яким іншим власником (у тому числі за позивачем). Позивач посилаючись на розписку від 08 вересня 2012 зазначає неправдиву інформацію, про нібито передачу коштів у сумі 12 200,00 дол. США для здійснення розрахунків з власником автомобіля [PERSON] . Ця розписка не містить інформації про отримання коштів для здійснення розрахунків з [PERSON] , і власник коштів не отримував і залишався з 2011 року єдиним власником автомобіля. Доводи позивача, що [PERSON] діяв в інтересах [PERSON] та продав автомобіль не підтверджуються матеріалами справи, оскільки є лише довіреність видана внаслідок передоручення строком до 14 березня 2014 року на ім`я позивача та [PERSON] бути представниками [PERSON] з питань володіння, користування та розпорядження автомобілем. Оскільки під час дії довіреності жодних договорів щодо розпорядження автомобілем не було укладено, то право власності від [PERSON] не переходило до жодної третьої особи. [PERSON] жодних коштів від позивача не отримував і матеріали прави не містять правочинів, які свідчать про передачу коштів від позивача до [PERSON] . Відповідач [PERSON] не продавав автомобіль позивачу, не отримував коштів, доказів продажу автомобіля від імені [PERSON] та факту передачі йому коштів також матеріали справи не містять. Вимога позивача про повернення коштів є безпідставною і протиправною, а наведені у позові аргументи позивача про придбання ним автомобіля та про факт передачі коштів відповідачу [PERSON] не підтверджені належними доказами. Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Позивач був обізнаний про строк дії довіреності до 14 березня 2014 року, після чого жодних прав на володіння, користування та розпорядження автомобілем позивач не мав. Отже, позивач був недобросовісним володільцем (користувачем) автомобіля відповідача [PERSON] , а доводи, зазначені у позовній заяві суперечать фактичним обставинам. У свою чергу дії відповідача щодо поверненню власного автомобіля від недобросовісного володільця (позивача) відповідають чинному законодавству. [PERSON] не погоджується із сумою витрат на правову допомогу та вважає, що вона має бути зменшена до 10 000,00 грн. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс [PERSON] у зв`язку з розглядом справи складає 16 000,00 грн (а. с. 45-58 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2024 року прийнято до розгляду заяву представника позивача [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів. Змінено порядок розгляду справи на розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 14 жовтня 2024 року о 12:00 год. (а. с. 67-68 т. 1). 18 серпня 2024 року представник позивача [PERSON] через систему «Електронний суд» подав заяву про залишення без розгляду документа, який надійшов позивачу від представника [PERSON] - Ширяєва Д.О. (а. с. 75-86 т. 1). 03 вересня 2024 року у системі «Електронний суд» представник [PERSON] - Ширяєв Д.О. сформував відзив на позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення позову та зазначив, що заперечує проти збільшення позовних вимог, оскільки зважаючи на відсутність доказів отримання [PERSON] грошових коштів, а також переходу права власності на автомобіль до позивача, відсутні підстави для визнання [PERSON] боржником, який не виконав грошове зобов`язання (а. с. 87-93 т. 1). У вересні 2024 року [PERSON] через систему «Електронний суд» подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про стягнення збитків у сумі 640 000,00 грн, у тому числі майнової шкоди 520 000,00 грн, немайнової (моральної) шкоди 120 000,00 грн (а. с. 94-110 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а. с. 111-112 т. 1). 16 вересня 2024 року у системі «Електронний суд» представник [PERSON] - Ширяєв Д.О. сформував заяву на усунення недоліків та зустрічну позовну заяву з урахуванням ухвали від 09 вересня 2024 року (а. с. 122-142 т. 1). 19 вересня 2024 року представник позивача [PERSON] через систему «Електронний суд» подав заяву про залишення без розгляду відзиву на позов, який надійшов позивачу 14 вересня 2024 року (а. с. 143-151 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення збитків постановлено вважати неподаною та повернути позивачу (а. с. 156-157 т. 1). У липні 2024 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про витребування доказів (а. с. 163-173 т. 1). 11 жовтня 2024 року [PERSON] через систему «Електронний суд» подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про стягнення збитків у сумі 365 199,50 грн, у тому числі майнової шкоди 245 199,50 грн, немайнової (моральної) шкоди 120 000,00 грн, а також заяву про поновлення строку на подання зустрічного позову (а. с. 174-205 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Латанюк Інни Адольфівни належним чином засвідчені копії всіх документів, що стали підставою для вчинення 11 вересня 2013 року дій щодо припинення довіреності від 14 березня 2011 року, зареєстрованої в реєстрі за №1081 (а. с. 224-225 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення збитків відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення збитків, повернуто позивачу разом з додатками. Роз`яснено відповідачу право на подання позову в загальному порядку (а. с. 226-227 т. 1.). У грудні 2024 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про виправлення описки, допущеної в позовній заяві в частині дати отримання автомобіля «08 вересня 2012 року» замість «08 серпня 2012 року» та врахування під час розгляду справи (а. с. 240 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів. Призначено справу до судового розгляду по суті на 27 лютого 2025 року о 15:00 год. (а. с. 3-4 т. 2). [PERSON] в судове засідання не з`явився про дату та час повідомлявся судом належним чином (а.с. 34, 36, 74, 162). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - Ширяєв Д.О. просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення представника позивача - [PERSON] , представника відповідача [PERSON] - Ширяєва Д.О. , дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 14 березня 2011 року [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] , які діють окремо один від одного користуватися та розпоряджатися, а при необхідності зняти з обліку в органах Державтоінспекції та продати автомобіль, належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, автомобілем марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , тип ТЗ легковий сєдан, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, а також на період дії цієї довіреності керувати автомобілем на території України та за її межами. Довіреність видана з правом передоручення, строком на три роки та дійсна до 14 березня 2014 року. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. 14 березня 2011 року за реєстровим № 1081 (а. с. 11 т.1). 08 вересня 2012 року [PERSON] , який діє від імені [PERSON] по довіреності, посвідченій Латанюк І.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 14 березня 2011 року за реєстровим № 1081, на підставі усного договору, укладеного між ними, цією довіреністю уповноважив [PERSON] та [PERSON] бути уповноваженими представниками в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від підпорядкування та форм власності, в тому числі в органах Державтоінспекції з усіх питань щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, автомобілем марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року. Для цього надано повноваження керувати вказаним автомобілем, продати, представляти інтереси власника в органах нотаріату, відповідних органах Державтоінспекції або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля, його переобладнанням (зміна типу та моделі автомобіля, кольору, заміна у встановленому порядку двигуна, кузова та інших деталей), ремонтом, проходженням технічного огляду, сплачувати транспортні податки, одержати транзитні номери; подавати від імені власника заяви, отримувати довідки та документи, в тому числі дублікат реєстраційного документа в разі його втрати, підписати договір, отримати гроші за проданий автомобіль, страхувати, отримати страхові відшкодування, укладати угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати по таким угодам гроші, та виконати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю. Довіреність видана з правом виїзду за кордон строком до 14 березня 2014 року. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.О. та зареєстровано у реєстрі за № 7096 (а. с. 12 т. 1). У розписці від 08 вересня 2012 року, [PERSON] зазначив, що взяв суму 12 200,00 дол. США за проданий автомобіль Peugeot 407 № кузова [NUMBER] від [PERSON] (а. с. 13 т.1). [PERSON] є власником автомобіля марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , тип ТЗ легковий сєдан, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а. с. 14 т. 1). 03 червня 2024 року [PERSON] звернувся до [PERSON] , [PERSON] із вимогою про повернення коштів у сумі 12 200,00 дол. США (а. с. 15-18 т. 1). Листом від 04 червня 2024 року Святошинське управління Головного управління Національної поліції у м. Києві на запит адвоката Курьята С.В. повідомило, що гр. [PERSON] дійсно 20 травня 2024 року звертався із заявою про незаконне заволодіння автомобілем марки Peugeot, моделі 407, державний номерний знак [NUMBER] до Святошинського УП ГУНП у м. Києві. Ця подія була зареєстрована в ITC ІПНП (журналі ЄО) Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 22 травня 2024 року № 28924. Під час проведення перевірки за зверненням [PERSON] з його слів встановлено, що 14 березня 2011 року він оформив довіреність на користування та розпорядження автомобілем марки Peugeot, моделі 407, державний номерний знак [NUMBER] на користь [PERSON] та [PERSON] , після чого у 2013 році ця довіреність була анульована власником т/з. Згідно з наявних баз даних у системі МВС України, власником автомобіля марки Peugeot, моделі 407, державний номерний знак [NUMBER] є [PERSON] . У ході перевірки інформації наданої заявником, 27 травня 2024 року транспортний засіб марки Peugeot, моделі 407, державний номерний знак [NUMBER] було виявлено на території складських приміщень на вул. Поліській, 28, в м. Києві, у користуванні гр. [PERSON] , про що відразу повідомлено зазначеного в свідоцтві про реєстрацію т/з власника автомобіля, а саме [PERSON] . У подальшому останній на правах власника забрав цей автомобіль, після чого звернувся до поліції з відповідною заявою та повідомив, що автомобіль наразі перебуває у його володінні. За результатами перевірки факт незаконного заволодіння транспортним засобом підтвердження не знайшов, ознак кримінального правопорушення не встановлено, тому ця подія до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносилась, автомобіль у розшук не оголошували (а. с. 20-21 т. 1). Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України листом від 06 червня 2024 року № 1007аз/41/11/7/02-2024 на запит адвоката Курьята С.В. повідомило, що повідомлення про правопорушення та інші події, а також виклик на них нарядів поліції, здійснюється через спецлінію «102» Головного управління Національної поліції у м. Києві. Вивченням даних інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (далі - ІКС ІПНП) встановлено, що 27 травня 2024 року о 15 год. 46 хв., на спецлінію «102» надійшло звернення «КОНФЛІКТ», в якому заявник, а саме [PERSON] , повідомив, що колишній власник за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Peugeot 407 з номерним знаком [NUMBER] , який купив заявник, в даний час знаходиться поряд та хоче забрати транспортний засіб заявника у зв`язку з тим, що анулював свідоцтво про реєстрацію ТЗ та хоче викликати евакуатор (а. с. 23 т. 1). Листом від 21 квітня 2017 року № М-964/125/54/03-2017 Святошинське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві у відповідь на заяву [PERSON] повідомило, що заява про вчинення кримінального правопорушення з якою він звернувся до Святошинського УП ГУНП у м. Києві 07 березня 2017 року була зареєстрована до журналу Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 14700 від 07 березня 2017 року та за резолюцією заступника начальника ВКП Святошинського УП підполковника поліції Даценка Р.Г., її виконавцем призначено о\\у ВКП Святошинського УП старшого лейтенанта поліції Костика О.В. За результатами розгляду матеріалу ЄО № 14796 від 07 березня 2017 року складено висновок, яким встановлено, що в даному випадку відсутні ознаки кримінального правопорушення. Відповідно до норм цивільного законодавства, зокрема ст. 11 Цивільного кодексу України, викладені у заяві факти, носять цивільно-правовий характер, які до компетенції органів поліції не відносяться. Враховуючи викладене, для вирішення цивільно-правових відносин рекомендували звернутись до суду (а. с. 103 т. 1). З Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей вбачається, що довіреність від 14 березня 2011 року, реєстровий № 1081, посвідчена приватним нотаріусом Латанюк І.А., припинена 11 вересня 2013 року за заявою [PERSON] (а. с. 104 т. 1). У березні 2017 року [PERSON] звернувся до Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві про те, що [PERSON] не повертає його автомобіль марки Peugeot, моделі 407, державний номерний знак [NUMBER] , який був переданий йому в березні 2013 року на підставі генеральної довіреності (а. с. 105 т. 1). Постановою серії 1АВ № 00287073 від 16 червня 2020 року притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП (а. с. 106 т. 1). Броварська місцева прокуратура листом від 05 січня 2018 року № 88внх-18 повідомила [PERSON] про те, що СВ Броварського ВП ГУ НП в Київській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 014110130002994 від 25 серпня 2014 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 356 КК України. У ході розгляду скарги вказані матеріали кримінального провадження витребувано та вивчено за результатами чого встановлено, що слідчим СВ Броварського ВП ГУ НП в Київській області 09 вересня 2014 року прийнято рішення про їх закриття на підставі п.1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вказане рішення прийнято передчасно та необґрунтовано у зв`язку з чим постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано, а процесуальним керівником надано письмові вказівки слідчому в порядку ст. 36 ІІК України, обов`язкові до виконання. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває (а. с. 107 т. 1). Вирішуючи справу суд має визначити вид спірних правовідносин між сторонами, обрати норму права, що їх регулює та правильно застосувати її. Щодо правової природи кондикційних зобов`язань Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) зазначила, що за змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення. Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави). Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України). Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню. Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18). Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19). Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення. Суд установив, що [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення з них набутих без достатньої правової підстави грошових коштів у сумі 12 200,00 дол. США. У розписці від 08 вересня 2012 року, [PERSON] зазначив, що взяв суму 12 200,00 дол. США за проданий автомобіль Peugeot 407 № кузова [NUMBER] від [PERSON] (а. с. 13 т.1). При цьому суд також установив, що автомобіль Peugeot 407 № кузова [NUMBER] , про який йде мова у розписці, належить [PERSON] на праві власності з 05 квітня 2008 року (а. с. 14 т. 1). 14 березня 2011 року [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] , які діють окремо один від одного користуватися та розпоряджатися, а при необхідності зняти з обліку в органах Державтоінспекції та продати автомобіль, належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, автомобілем марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , тип ТЗ легковий сєдан, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, а також на період дії цієї довіреності керувати автомобілем на території України та за її межами. Довіреність видана з правом передоручення, строком на три роки та дійсна до 14 березня 2014 року. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. 14 березня 2011 року за реєстровим № 1081 (а. с. 11 т.1). У свою чергу [PERSON] , діючи від імені [PERSON] за зазначеною довіреністю, 08 вересня 2012 року на підставі усного договору, укладеного між ними, довіреністю уповноважив [PERSON] та [PERSON] бути уповноваженими представниками в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від підпорядкування та форм власності, в тому числі в органах Державтоінспекції з усіх питань щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, автомобілем марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року. Згідно з цією довіреністю, [PERSON] , діючи від імені [PERSON] , надав їм повноваження керувати вказаним автомобілем, продати, представляти інтереси власника в органах нотаріату, відповідних органах Державтоінспекції або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля, його переобладнанням (зміна типу а моделі автомобіля, кольору, заміна у встановленому порядку двигуна, кузова та інших деталей), ремонтом, проходженням технічного огляду, сплачувати транспортні податки, одержати транзитні номери; подавати від імені власника заяви, отримувати довідки та документи, в тому числі дублікат реєстраційного документа в разі його втрати, підписати договір, отримати гроші за проданий автомобіль, страхувати, отримати страхові відшкодування, укладати угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати по таким угодам гроші, та виконати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю. Довіреність видана з правом виїзду за кордон строком до 14 березня 2014 року (а. с. 12 т. 1). Також суд установив, що дія довіреності від 14 березня 2011 року, реєстровий № 1081, посвідченої приватним нотаріусом Латанюк І.А., припинена 11 вересня 2013 року за заявою [PERSON] . У постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 573/476/19 (провадження № 61-17254св19) зазначено, що загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 Порядку № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Пунктом 8 Порядку № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Вказаний пункт визначає перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів і є підставою для їх реєстрації за новим власником. Такими документами є, довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; вантажна митна декларація на паперовому носії або електронна вантажна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу. Враховуючи викладене, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Тобто законом встановлено умови щодо форми укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, внаслідок якого відбувається правомірний перехід права власності на таке майно. Проте ані [PERSON] , ані [PERSON] протягом строку дії довіреності від 08 вересня 2012 року не вчинили дій щодо укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, внаслідок якого мав відбутися правомірний перехід права власності на це майно позивачу. Щодо правової природи розписки За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зміст розписки [PERSON] підлягає правовій оцінці у сукупності з іншими доказами, зокрема, із нотаріально посвідченою довіреністю від 14 березня 2011 року, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] , бути його представниками при вирішенні питань, пов`язаних з належним йому автомобілем Peugeot 407, кузов № [NUMBER] , а також довіреністю від 08 вересня 2012 року, з якої вбачається, що [PERSON] , діючи від імені [PERSON] за зазначеною довіреністю, 08 вересня 2012 року на підставі усного договору, укладеного між ними, уповноважив [PERSON] та [PERSON] бути уповноваженими представниками з усіх питань щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним [PERSON] автомобілем Peugeot 407, кузов № [NUMBER] . Виходячи з розписки та нотаріально посвідчених довіреностей очевидним є запитання, у зв`язку з чим [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] щодо розпорядження належним останньому автомобілем, про продаж якого зазначено у розписці, написав розписку про отримання ним грошей від [PERSON] , який передав грошові кошти та отримав документи на автомобіль та ключі від нього. Як вже було зазначено, конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Отже, слід дійти висновку про те, що позивач мав намір придбати автомобіль Peugeot 407, кузов № [NUMBER] , за що передав представнику власника автомобіля [PERSON] грошові кошти, проте правочин не відбувся, що призвело до подальшого витребування автомобіля [PERSON] у позивача. При цьому судом встановлено, що [PERSON] категорично заперечує виникнення між ним та позивачем правовідносин щодо купівлі-продажу належного йому автомобіля, а також отримання грошових коштів у сумі 12 200,00 дол. США. Розписка про отримання [PERSON] грошових коштів не містить інформації про необхідність передачі коштів [PERSON] . Крім того, 11 вересня 2013 року [PERSON] припинив дію довіреності, виданої ним [PERSON] та зважаючи на факт неповернення йому автомобіля, неодноразово намагався повернути автомобіль у своє володіння, у тому числі і за допомогою правоохоронних органів. [PERSON] повернув автомобіль у своє володіння лише у травні 2024 року. Наведене свідчить про безпідставність набуття [PERSON] грошових коштів за автомобіль Peugeot 407, кузов № [NUMBER] , який юридично не був проданий, тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Таким чином, позовні вимоги про стягнення безпідставно набутих грошових коштів підлягають задоволенню частково, а саме слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 12 200,00 дол. США. У частині вимог до [PERSON] необхідно відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Також позивач просить суд стягнути з відповідачів 3 % річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 4 352,89 дол. США. Частина 1 статті 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Отже, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 908/2552/17. Факт виникнення у відповідача [PERSON] грошового зобов`язання щодо повернення позивачу безпідставно отриманих коштів виник з моменту звернення позивача з вимогою про повернення коштів у сумі 12 200,00 дол. США, а саме з 10 червня 2024 року, як визначено у вимозі про повернення коштів. Таким чином з [PERSON] слід стягнути на користь позивача 3 % річних у сумі 4 352,89 дол. США. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Представником позивача під час розгляду справи заявлено, що відповідні докази понесення судових витрат будуть надані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Представник відповідача [PERSON] зазначив, що сума витрат на правову допомогу, які поніс [PERSON] , складає 37 000,00 грн. Представником відповідача Ширяєвим Д.О. надано суду документальне підтвердження надання правової допомоги та витрат, а саме: ордер від 01 серпня 2024 року серії АІ №1670788, копію договору від 25.07.2024 року, акт наданих послуг №1 від 24.03.2025 року. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 910/15944/17). Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Гонорар успіху як сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). У пунктах 179, 180 постанови від 05 червня 2024 року у справі №910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: partial