Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача про визнання права особистої власності в порядку поділу спільного майна подружжя та виплату грошової компенсації частини його вартості, в якому просила суд визнати за відповідачем в порядку поділу спільного майна подружжя право особистої власності на трактор колісний «БЕЛАРУС-892», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 464790,33 грн., автомобіль марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 81800,00 грн. та стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості частки спільного зазначеного майна подружжя, посилаючись на те, що сторони з 28 грудня 1991 року перебували у шлюбі, який за рішенням суду розірвано. У період шлюбу сторони придбали вищевказане майно. В подальшому без відома позивачки відповідач продав автомобіль, а грошовими коштами від продажу розпорядився на свій розсуд. Посилаючись на те, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки є рівними, оскільки майно придбано в період шлюбу, позивачка просила визнати у порядку поділу спільного майна подружжя за відповідачем право особистої власності на вказані транспортні засоби та стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості частки вказаного майна у розмірі 273295,17 грн., які складають половину вартості трактора та автомобіля, який відповідач відчужив, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи. До суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому позовні вимоги визнав частково, а саме не заперечував проти стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості трактору колісного «БЕЛАРУС-892», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , за умови відсутності згоди позивачки переоформити вказаний транспортний засіб на їх спільного сина [PERSON] , та подальшого продажу трактора, а також заперечував проти задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки вартості автомобіля марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , посилаючись на те, що вказаний транспортний засіб було продано [PERSON] під час перебування сторін у шлюбі та на отримані від продажу автомобіля кошти сторонами було зроблено ремонт у квартирі, яка належить позивачці, вищезазначений автомобіль було продано [PERSON] іншим особам, а у вересні 2021 року до відповідача звернулись нові власники вказаного автомобіля із проханням оформлення договору купівлі-продажу зазначеного автомобіля, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог у частині визнання права особистої власності, стягнення компенсації вартості спільного майна подружжя. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на те, що обставини, зазначені позивачкою у позовній заяві, підтверджуються відповідними документи, доданими до неї, а відповідачем та його представником не надано суду доказів на підтвердження того, що автомобіль марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , було продано сторонами у період їх перебування у шлюбі. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, заперечували проти задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості автомобіля марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , просили відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що автомобіль марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який є об`єктом спірного майна, було продано за час перебування сторін у шлюбі, а саме у 2017 році. Розглянувши позовну заяву, заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов`язані з поділом майна подружжя, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися СК України та ЦК України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з рішення Арцизького районного суду Одеської області від 09 вересня 2019 року, між [PERSON] , відповідачем у справі, та [PERSON] (а. с. 6, 7), позивачкою у справі, розірвано шлюб, зареєстрований 28 грудня 1991 року Арцизьким районним відділом запису актів громадянського стану Одеської області, актовий запис № 195 (а. с. 8-9). За час шлюбу сторонами було придбано трактор колісний «БЕЛАРУС-892», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , та автомобіль марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , які були зареєстровані за [PERSON] , відповідачем у справі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію машини серії [NUMBER] від 01 вересня 2011 року, виданим ІДТН Арцизького району Одеської області, листом ТСЦ МВС № 5145 (Філія ГСЦ МВС) № 31/15/5145-4аз від 31 серпня 2022 року (а. с. 10, 11-12). Як вбачається з договору купівлі-продажу № 5145/2021/2781953 від 07 вересня 2021 року, виданого ТСЦ 043 ГСЦ МВС, [PERSON] , відповідач у справі, здійснив продаж автомобіля марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 56133,00 грн., та вказаний транспортний засіб було перереєстровано на [PERSON] , що також підтверджується листами ТСЦ МВС № 5145 № 31/15/5145-4аз від 31 серпня 2022 року, № 31/15/5145-1аз від 11 січня 2023 року (а. с. 11-12, 92, 93). Згідно з висновком експерта № 23-5226 транспортно-товарознавчої експертизи колісного транспортного засобу від 10 січня 2024 року ринкова вартість спірного майна на момент проведення експертизи становить: трактора колісного «БЕЛАРУС-892», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] випуску 343111,00 грн., автомобіля марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] 74110,00 грн. (а. с. 120-132). Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав суду показання про те, що сторони є його батьками. Батьки купили трактор марки «БЕЛАРУС», автомобіль марки «ВАЗ 21093» у період шлюбу. У 2017 році батьки продали автомобіль, але він не бачив як батьки продавали автомобіль та як отримали кошти за нього. Трактор «БЕЛАРУС» знаходиться у батька [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав суду показання про те, що сторони є його батьками. Після розірвання шлюбу батьки ділять майно, а саме трактор марки «БЕЛАРУС», автомобіль марки «ВАЗ 21093». Приблизно літом 2017 року він був присутнім при продажі батьками автомобіля за 3000 доларів США, які були витрачені на ремонт квартири. Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В силу статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Згідно з частиною 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте до шлюбу; набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали особисто кому-небудь з них. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Згідно зі статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно з частиною першою статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати усе спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Указане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Відповідно до статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень статті 63 СК України. Згідно зі статтею 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Відповідно до вимог статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до частини 1 статей 3, 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (пункт 6.13)). Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України). За вимогами частин 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а під час його відчуження й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18). З метою захисту прав співвласників майна, зокрема майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто, відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. В разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а в разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Отже, розірвання шлюбу, незаконне подальше відчуження третій особі не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається спільною сумісною власністю сторін. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду в від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19. Згідно з частиною 4 статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до роз`яснень, що викладені в пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року (справа № 125/2157/19, провадження № 14-40цс21 колегія суддів виснувала, що сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Судом встановлено, що з 28 грудня 1991 року по 09 вересня 2019 року [PERSON] , позивачка у справі, та [PERSON] , відповідач у справі, перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано майно: трактор колісний «БЕЛАРУС-892», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , автомобіль марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску. Після розірвання між сторонами шлюбу вказані транспортні засоби залишилися у відповідача, який без отримання згоди позивачки здійснив відчуження автомобіля марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску шляхом його продажу [PERSON] . На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що спірне майно сторін набуто у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому вказане майно є спільним сумісним майном подружжя, тому вказане майно підлягає поділу між подружжям в рівних частинах. Крім того, відповідач, на якого покладений тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, зустрічний позов зі своїм варіантом поділу спільного майна з виплатою або отриманням грошової компенсації від іншого подружжя не подав, у відзиві на позов відповідні аргументи не висловив. Згідно з висновком експерта № 23-5226 транспортно-товарознавчої експертизи колісного транспортного засобу від 10 січня 2024 року ринкова вартість спірного майна на момент проведення експертизи становила: трактора колісного «БЕЛАРУС-892», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] випуску 343111,00 грн., автомобіля марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] 74110,00 грн. З позовної заяви вбачається, що позивачка просила стягнути з відповідача грошову компенсацію частини вартості спірного майна на загальну суму 273295,17 грн., з якої позивачкою визначено вартість: трактора колісного «БЕЛАРУС-892», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , у сумі 464790,33 грн., автомобіля марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] у сумі 81800,00 грн. Враховуючи, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, покладений на відповідача, зустрічний позов зі своїм варіантом поділу спільного майна з виплатою або отриманням грошової компенсації від іншого з подружжя відповідачем не було подано до суду, у відзиві на позов відповідачем та його представником відповідні аргументи не було висловлено, беручи до уваги, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частинах, відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення з нього на користь позивачки компенсації вартості трактора колісного «БЕЛАРУС-892», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , відповідно до вартості вказаного майна, визначеною позивачкою у позовній заяві, та, з урахуванням того, що автомобіль марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який є об`єктом спірного майна, було відчужено відповідачем, ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобіля на час розгляду справи становить 74110,00 грн., суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання за відповідачем права особистої власності на спірне майно та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію частини вартості трактора колісного «БЕЛАРУС-892», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , виходячи з вартості, визначеної позивачкою у позові, а також ринкової вартості автомобіля марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , на момент розгляду справи, а саме 74110,00 грн., у зв`язку з чим позовна заява підлягає частковому задоволенню. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача та показання свідків [PERSON] , [PERSON] , що автомобіль марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який є об`єктом спірного майна, було відчужено сторонами за час їх перебування у шлюбі, оскільки, відповідно до вимог частини 1 статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, водночас як факт відчуження відповідачем вказаного транспортного засобу після розірвання між сторонами шлюбу та за відсутності згоди позивачки підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з позову, поданого до суду 08 серпня 2023 року, ціна позову позивачкою визначена у сумі 546590,33 грн. Судом встановлено, що позивачкою, згідно з відповідними квитанціями сплачено судовий збір у розмірі 5465,90 грн., а також судовий збір за подання до суду заяви про призначення експертизи у сумі 536,80 грн. (а. с. 21, 22). Також, з матеріалів справи, а саме акту № 23-5226 попереднього розрахунку вартості виконання висновку експерта вбачається, що позивачкою були сплачені послуги з оцінки спірного майна у сумі 8603,28 грн., що також підтверджується рахунком № [NUMBER] (51) від 17 жовтня 2023 року за проведення експертизи (а. с. 108, 135 зворотна сторона). Вимоги позову є частково задоволеними, а саме у задоволенні позовних вимог про визнання за відповідачем права особистої власності на спірне майно відмовлено, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація частини вартості трактора колісного «БЕЛАРУС-892», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 232395,17 грн., частини вартості автомобіля марки «ВАЗ 21093», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 37055,00 грн., що складає 49,29 % від ціни позову. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору за подання до суду позовної заяви, заяви про призначення експертизи, а також витрат з оцінки спірного майна, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на загальну суму 7199,29 грн. ((5465,90 грн.* 49,29 %) + (536,80 грн. .* 49,29 %) + (8603,28 грн.* 49,29 %)).

Outcome: partial