Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій просить здійснити поділ 1/12 частки будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за позивачем право власності на половину від 1/12 частини будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 07.12.2007 року по 07.07.2019 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 922. 29.07.2021 року рішенням Київського районного суду м. Харків шлюб розірваний. Згідно прийнятого рішення про державну реєстрацію від 30.10.2003 року відповідачу належить на праві приватної власності 1/12 житлового будинку. Згідно прийнятого рішення про державну реєстрацію на підставі права на спадщину від 27.08.2007 року відповідач стала власницею 10/12 частини вищезазначеного житлового будинку. Також згідно прийнятого рішення про державну реєстрацію від 26.03.2008 року на підставі договору купівлі - продажу № 1017 від 07.03.2008 року, під час перебування у шлюбі відповідач стала власницею 1/12 частини домоволодіння придбаної у період шлюбу. Після розлучення з дружиною позивач не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної 1/12 частини домоволодіння придбаної у період шлюбу, хоча пропонував декілька разів. Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за ним 1/12 домоволодіння, в порядку поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.06.2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху через невідповідність її вимогам ст.ст. 175, 177\~ЦПК України, встановлено позивачу десятиденний строк для усунення недоліків з дня отримання копії ухвали про залишення позову без руху. 03.07.2024 року на виконання ухвали суду позивач надав заяву про усунення недоліків, відповідно до якої усунув всі недоліки, зазначені в ухвалі суду від 21.06.2024 року. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.07.2024 року відкрито провадження у цивільній справі та прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 22.08.2024 року відповідачем [PERSON] в межах строку, встановленого судом для надання відзиву, заявлені зустрічні позовні вимоги до [PERSON] про визнання недійсними правочинів, стягнення з відповідача по зустрічному позову 1/2 вартості частини автомобіля у сумі 85 000 грн. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.12.2024 року відмовлено у прийнятті вказаної зустрічної позовної заяви [PERSON] . Позивач [PERSON] та його представник авокат Дмітрієва Л. М. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Кочнєва Л. В. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відзив на позовну заяву не направила. Від відповідача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, щозахворів її адвокат, проте, доказів поважності неявки до заяви не долучено. Враховуючи, що це вже друга неявка сторони відповідача та відсутність доказів поважності неявки у судові засідання, у задоволенні клопотання відповідача судом було відмовлено. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив наступне. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст. 13 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 29.07.2021 року рішенням Київського районного суду м. Харкова у цивільній справі за № 953/4096/21 шлюб між [PERSON] (позивач по справі) та [PERSON] , зареєстрований 07.12.2007 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 922 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 07.12.2007 року) розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] ». Як вбачається з копії договору купівлі-продажу 1/12 частини житлового будинку з надвірними спорудами від 07.03.2008 року, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1017, [PERSON] придбала 1/12 частину житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , згідно фактичного користування складає 639 кв. м, згідно рішення виконкому Дзержинської ради № 20 від 26.07.1955 року 600 кв. м. Житловий будинок з надвірними будівлями складається з: житлового будинку з прибудовами літери «А-1», дерев`яний обкладений цеглою, житловою площею 48,4 кв. м, загальною площею 97,2 кв. м, льоху літери «В», сараю літери «Б», вбиральні літери «Г» та огорожі № 4,5. Домовленість щодо поділу вказаного майна в позасудовому порядку між сторонами відсутня, шлюбний договір не укладався, що стало підставою для звернення [PERSON] із даним позовом до суду. Відповідно до відомостей, які містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 07.03.2021 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на 1/12 житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.07.2003 року у справі № 2-17489/03; на 10/12 житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.08.2007 року, р№ 1-1348; на 1/12 житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] на підставі договіру купівлі-продажу № 1017 від 07.03.2008 року. Згідно зі звітом про оцінку майна від 11.03.2024 року, виконаним ТОВ «АН «СХІД 2007», середня ринкова вартість житлового будинку, літ. «А-1» з надвірними будівлями та прибудовами, загальною площею 97,2 кв.м та житловою площею 48,4 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] , складає 1 557 800 грн 00 коп. без ПДВ. Відповідно вартість 1/12 частини становить 129 817 грн 00 коп. 30.01.2024 року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 953/20722/21 у задоволенні позовних вимог [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] , до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння та поділ спільного майна подружжя відмовлено. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Київським районним судом м. Харкова при розгляді справи № 953/4096/21 про розірвання шлюбу встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем зареєстрований 07.12.2007 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 922. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд зауважує, що обставини, встановлені в межах цивільної справи № 953/4096/21 мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи та як наслідок доказуванню не підлягають. Таким чином, судом встановлено, що спірне майно було придбано під час перебування позивача та відповідача у шлюбі, що підтверджується матеріалами справи, і належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Статтею 163 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог\~ч. 1 ст. 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 статті 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, тобто, в основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. При цьому, принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Також,\~частиною 1\~статті 70\~СК України\~встановлено,\~що у\~разі поділу\~майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (абзац перший пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Дослідивши надані позивачем докази та заслухавши пояснення позивача та його представника в судовому засіданні суд встановив, що спірне майно у вигляді 1/12 частки будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , придбано під час перебування сторін у шлюбі, не відноситься до майна, яке не належить до спільної сумісної власності, а тому позивач має право на поділ такого майна. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зважаючи на те, що судом не встановлено обставин, які б давали підстави для відступу від засади рівності часток подружжя відповідно до ч. 2 та 3 ст. 70 СК України (недостатність утримання спільної дитини, витрати майна на шкоду інтересам сім`ї тощо), суд вважає, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відсутні. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Відповідач своїм правом на надання заперечень проти позову та доказів в обгрунтування таких заперечень не скористалася, не спростувала презумпцію права спільної сумісної власності на спірне майно. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно з пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року (із змінами) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України\~та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням зазначеного суд стягує судовий збір з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved