Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

Позивач керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави, в особі - Маневицької селищної ради Камінь-Каширського району Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області звернувся до суду із позовом до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу розташованої на ній тимчасової споруди. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що згідно інформації, що розміщена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що [PERSON] 04.02.2020 за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстровано об`єкт нерухомого майна складські приміщення площею 144 кв.м. Речові права на земельну ділянку під вказаним об`єктом нерухомості у Відповідача відсутні. При цьому, дана земельна ділянка, яка знаходиться по [ADDRESS] та на якій розташовано складські приміщення площею 144 кв.м., що належать [PERSON] є не сформованою, кадастровий номер не присвоювався. Водночас, перевіркою дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки (акт № 18-ДК/18/АП/09/01-22), що проведена Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області 17.02.2022 виявлено порушення вимог ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України щодо самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності площею 0, 008 га. Зокрема, даною перевіркою встановлено, що в [ADDRESS] на земельній з кадастровим номером 0723655100:01:001:1167 розташоване складське приміщення ДП «Волиньторф». Із західної сторони до вказаного приміщення, за адресою: [ADDRESS] прилягає складське приміщення площею 144 кв.м., яке перебуває у приватній власності [PERSON] . При цьому, до складського приміщення [PERSON] на всю його довжину прибудований навіс розміром 3, 65 м Х 19,\~5 м. Вказаний навіс знаходиться на земельній ділянці комунальної власності і відноситься до земель промисловості. Водночас, як встановлено даний навіс є тимчасовою спорудою. Рішення про надання в користування (власність) земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] (межує із земельною ділянкою із кадастровим номером 0723655100:01:001:1167), на якій збудовано навіс, Маневицька селищна рада не приймала. У своїй відповіді на вимогу окружної прокуратури від 15.10.2024 ГУ Держгеокадастру у Волинській області підтвердило, що під час проведеної перевірки 17.02.2022 ними виявлено факт самовільного зайняття земельної ділянки [PERSON] , на якій він встановив тимчасову споруду. Таким чином, земельна ділянка комунальної форми власності площею 0,008 га, яка використовується [PERSON] є самовільно зайнятою. Під «самовільно зайнятою земельною ділянкою», відповідно до ст. 1\~Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»\~розуміються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно п.\~б ч.\~1\~ст.\~211\~Земельного кодексу\~України громадяни\~та юридичні\~особи несуть\~цивільну,\~адміністративну або\~кримінальну відповідальність\~відповідно до\~законодавства за\~таке порушення як самовільне зайняття земельних ділянок. Таким чином, органом контролю, на підставі наведеного, встановлено, що будівництво навісу на самовільно зайнятій земельній ділянці суперечить вимогам ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України. За фактом самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці [PERSON] СВ ВП № 1 (сел. Маневичі) Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42023032160000005 від 21.02.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України. В межах здійсненого досудового розслідування, оглядом місця події від 22.03.2023, що проведений із участю спеціаліста сертифікованого інженера землеупорядника [PERSON] підтверджено факт встановлення на земельній ділянці в [ADDRESS] прибудованого навісу. При цьому, відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 09.04.2024 № 5208 встановлено, що металевий павільйон (прибудований навіс) розмірами 3, 65 Х 19, 5 є тимчасовою спорудою. Порядок встановлення тимчасових споруд регламентовано Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, що затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово\~-\~комунального господарства України від 21.10.2021 № 244 (далі - Порядок). Отже, вказаний металевий павільйон (прибудований навіс) є тимчасовою спорудою, однак Відповідачем в порушення Порядку не отримано паспорт прив`язки тимчасової споруди. Разом із цим, наявність тимчасової споруди на земельній ділянці комунальної форми власності на даний час підтверджується долученим до матеріалів справи протоколом огляду місця події від 18.10.2024, що проведений в межах здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 42024032160000012. Водночас, Відповідач [PERSON] , будучи допитаним в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження № 42024032160000012 підтвердив факт здійснення ним близько трьох років тому будівництва тимчасової споруди без відповідних документів з метою покращення вигляду капітальної споруди, яка перебуває у його власності. Згідно ст.\~28\~Закону України\~«Про регулювання\~містобудівної діяльності», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Таким чином, у даній справі Відповідачем, окрім самовільного зайняття земельної ділянки комунальної форми власності, порушено право землекористування позивача на розміщення тимчасових споруд на земельній ділянці, яка не виділялись для такої мети Відповідачу. Водночас, [PERSON] порушено допустимі розміри тимчасової споруди, що також суперечить вимогам ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно ст.\~212\~Земельного кодексу\~України самовільно\~зайняті земельні\~ділянки підлягають\~поверненню власникам\~землі або\~землекористувачам без\~відшкодування затрат,\~понесених за\~час незаконного\~користування ними. Приведення\~земельних ділянок\~у придатний\~для використання\~стан,\~включаючи знесення\~будинків,\~будівель і\~споруд,\~здійснюється за\~рахунок громадян\~або юридичних\~осіб,\~які самовільно\~зайняли земельні\~ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Отже, самовільно зайнята [PERSON] земельна ділянка комунальної форми власності площею 0, 008 га, яка знаходиться в [ADDRESS] підлягає поверненню її власнику Маневицькій селищній раді, а протиправно встановлена на ній тимчасова споруда розмірами 3, 65 Х 19, 5 за рішенням суду підлягає демонтажу. Ухвалою суду від 18 листопада 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 24 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник органу прокуратури Власюк М.С. на вимогах наполягала з підстав, викладених у тексті позовної заяви. У судовому засіданні представник позивача Головного управління Держгеокадастру у Волинській області - Хитрик Н.В. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник Маневицької селищної ради Камінь-Каширського району Волинської області у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд споави без його участі позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] на виклик в судове засідання не з`явився, хоча у встановленому законом порядку завчасно повідомлявся судом про час та місце слухання справи, що підтверджується відповідним повідомленням, копю якого приєднано до матеріалів справи та повідомленнями розміщеними на сайті суду. Також не подав відзиву на позовну заяву. Враховуючи те, що представник органу\~прокуратури Власюк\~М.С.\~та представник\~позивача Головного\~управління Держгеокадастру\~у Волинській\~області -\~Хитрик Н.В.не заперечують щодо розгляду справи у відсутності відповідача, в справі є достатньо доказів для вирішення її по суті, суд ухвалив - розглядати справу у відсутності а відповідача [PERSON] , та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Судом встановлено та підтверджується письмовими доказами, що згідно інформації, що розміщена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що [PERSON] 04.02.2020 за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстровано об`єкт нерухомого майна складські приміщення площею 144 кв.м. Речові права на земельну ділянку під вказаним об`єктом нерухомості у Відповідача відсутні. При цьому, дана земельна ділянка, яка знаходиться по [ADDRESS] та на якій розташовано складські приміщення площею 144 кв.м., що належать [PERSON] є не сформованою, кадастровий номер не присвоювався. Водночас, перевіркою дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки (акт № 18-ДК/18/АП/09/01-22), що проведена Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області 17.02.2022 виявлено порушення вимог ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України щодо самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності площею 0, 008 га. Зокрема, даною перевіркою встановлено, що в селищі Маневичі по вулиці Вокзальна на земельній ділянці з кадастровим номером 0723655100:01:001:1167 розташоване складське приміщення ДП «Волиньторф». Із західної сторони до вказаного приміщення, за адресою: [ADDRESS] прилягає складське приміщення площею 144 кв.м., яке перебуває у приватній власності [PERSON] . При цьому, до складського приміщення [PERSON] на всю його довжину прибудований навіс розміром 3, 65 м Х 19,\~5 м. Вказаний навіс знаходиться на земельній ділянці комунальної власності і відноситься до земель промисловості. Водночас, як встановлено даний навіс є тимчасовою спорудою. Рішення про надання в користування (власність) земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] (межує із земельною ділянкою із кадастровим номером 0723655100:01:001:1167), на якій збудовано навіс, Маневицька селищна рада не приймала. У своїй відповіді на вимогу окружної прокуратури від 15.10.2024 ГУ Держгеокадастру у Волинській області підтвердило, що під час проведеної перевірки 17.02.2022 ними виявлено факт самовільного зайняття земельної ділянки [PERSON] , на якій він встановив тимчасову споруду. Таким чином, земельна ділянка комунальної форми власності площею 0, 008 га, яка використовується [PERSON] є самовільно зайнятою. Під «самовільно зайнятою земельною ділянкою», відповідно до ст. 1\~Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»\~розуміються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно п. б ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення як самовільне зайняття земельних ділянок. Таким чином, органом контролю, на підставі наведеного, встановлено, що будівництво навісу на самовільно зайнятій земельній ділянці суперечить вимогам ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України. За фактом самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці [PERSON] СВ ВП № 1 (сел. Маневичі) Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42023032160000005 від 21.02.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України. В межах здійсненого досудового розслідування, оглядом місця події від 22.03.2023, що проведений із участю спеціаліста сертифікованого інженера землеупорядника [PERSON] підтверджено факт встановлення на земельній ділянці в [ADDRESS] прибудованого навісу. При цьому, відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 09.04.2024 № 5208 встановлено, що металевий павільйон (прибудований навіс) розмірами 3, 65 Х 19, 5 є тимчасовою спорудою. Порядок встановлення тимчасових споруд регламентовано Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, що затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово\~-\~комунального господарства України від 21.10.2021 № 244 (далі - Порядок). Отже, вказаний металевий павільйон (прибудований навіс) є тимчасовою спорудою, однак Відповідачем в порушення Порядку не отримано паспорт прив`язки тимчасової споруди. Разом із цим, наявність тимчасової споруди на земельній ділянці комунальної форми власності на даний час підтверджується долученим до матеріалів справи протоколом огляду місця події від 18.10.2024, що проведений в межах здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 42024032160000012. Водночас, Відповідач [PERSON] , будучи допитаним в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження № 42024032160000012 підтвердив факт здійснення ним близько трьох років тому будівництва тимчасової споруди без відповідних документів з метою покращення вигляду капітальної споруди, яка перебуває у його власності. Згідно ст.\~28\~Закону України\~«Про регулювання\~містобудівної діяльності», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Таким чином, у даній справі Відповідачем, окрім самовільного зайняття земельної ділянки комунальної форми власності, порушено право землекористування позивача на розміщення тимчасових споруд на земельній ділянці, яка не виділялись для такої мети Відповідачу. Водночас, [PERSON] порушено допустимі розміри тимчасової споруди, що також суперечить вимогам ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Отже, самовільно зайнята [PERSON] земельна ділянка комунальної форми власності площею 0, 008 га, яка знаходиться в [ADDRESS] підлягає поверненню її власнику Маневицькій селищній раді, а протиправно встановлена на ній тимчасова споруда розмірами 3, 65 Х 19, 5 підлягає демонтажу. Указані обставини відповідачем [PERSON] не спростовані. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України). За правилами статей\~4,\~5Земельного кодексуУкраїни\~завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої\~статті 3 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою\~статті 15 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною другою\~статті 152 ЗК України\~власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до\~статті 212 ЗК України\~самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.27 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц виклала висновок про те, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Такий негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Велика Палата Верховного Суду з розгляду подібного спору у постанові від 18 вересня 2024 року у справі № 914/1785/22 (провадження № 12-31гс24) погодилась з висновками місцевого суду, що нежитлові приміщення загальною площею 230,1 кв. м, що знаходяться на [ADDRESS] , є тимчасовими спорудами, які не відносяться до нерухомого майна, відповідач 1 використовує спірні земельні ділянки позивача без установлених законом підстав, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма\~статті 391 ЦК України. При цьому зазначено, що вимога позивача про зобов`язання ПП «Ярина Плюс» звільнити самовільно зайняті земельні ділянки шляхом демонтажу (знесення) нежитлових приміщень, що знаходяться на вул. Стрийській, 47 у м. Львові, не є нерозривно пов`язаною з його особою та не перешкоджає виконанню цього рішення без участі ПП «Ярина Плюс» (але за рахунок його коштів) шляхом вжиття виконавцем заходів примусового виконання у разі його невиконання ПП «Ярина Плюс» у добровільному порядку та/або вчинення перешкод у його виконанні. З огляду на те, що рішення суду щодо демонтажу зазначених нежилих приміщень має бути виконуваним не лише у добровільному порядку, але й у примусовому (без участі відповідача 1, але його коштом), враховуючи мету відповідного позову позивача, формулювання такого рішення у резолютивній частині Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне змінити, а саме: ПП «Ярина Плюс» звільнити самовільно зайняті земельні ділянки площею 0,0174 га і 0,0087 га шляхом демонтажу (знесення) нежитлових приміщень загальною площею 230,1 кв. м, що знаходяться на вул. Стрийській, 47 у м. Львові. Велика Палата Верховного Суду у постановівід 25вересня 2024року усправі №587/1382/15-ц (провадження№ 14-60цс24) зазначила, що прокурор здійснює представництвов суді законних інтересів держави уразі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійсню єорган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку ,визначеного абзацом четвертим цієї частини. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції (частина третя\~статті 23 Закону № 1697-VII). Наявність підстав для представництва має бутио бґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (частина четверта\~статті 23 Закону № 1697-VII). У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі №587/1382/15-ц (провадження № 14-60цс24) зазначено, що надмірна формалізація інтересів держави може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку про дотримання прокурором норм\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а отже, і наявність у нього повноважень на звернення до суду в інтересах держави в особі - Маневицької селищної ради Камінь-Каширського району Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2024 року в справі № 914/1785/22 (провадження № 12-31гс24) виснувала, що оскільки спірна земельна ділянка не вибувала з користування відповідача, позивач є володіючим власником, який прагне усунути перешкоди у здійсненні правомочності самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном, що виникли через дії осіб, з якими він не перебуває у зобов`язальних відносинах. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду враховувала власні висновки, викладені в пункті 34 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, про те, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, доки існує відповідне правопорушення. За цих обставин суд вважає, що позовні вимоги до Відповідача про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу розташованої на ній тимчасової споруди є негаторним позовом. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої\~статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України\~з відповідача\~ [PERSON] підлягає стягненню\~на користь\~Волинської обласної\~прокуратури - 2 422, 40 гривень судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову.

Outcome: approved