Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

У грудні 2023 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.12.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено кредитний договір № 734639453. Відповідно до реєстру боржників № 124 від 09.03.2021 до договору факторингу № 28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 734639453. Між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 20.10.2022 укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до якого останнє набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 39218,11 грн, з яких: 10999,40 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 28218,71 грн - сума заборгованості за відсотками. Також, за змістом позовної заяви, 29.12.2020 між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та відповідачем укладено договір позики № 3931547. Між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 14.06.2021 укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» передає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, зазначених у реєстрах боржників. Відповідно до реєстру боржників № 2 від 28.07.2021 до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 23543,83 грн, з яких: 7986,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 15557,83 - сума заборгованості за відсотками. Окрім того, як вказано в позовній заяві, 06.01.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та відповідачем було укладено кредитний договір № 02857-01/2021. Між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 11.08.2021 укладено договір факторингу № 11082021, за яким право вимоги за даним кредитним договором було відступлено на користь останнього. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим загальна сума заборгованості становить 8240,00 грн, яка складається з: 3000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 5240,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Кредитні договори підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Тому оскільки боржником умови договорів не виконані, позивач просить стягнути з нього на свою користь заборгованість за зазначеними кредитними договорами у загальному розмірі 71001,94 грн та судовий збір. Представником відповідача до суду надано відзив на позовну заяву, в якому вказано про часткове визнання позову, а саме в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 12870,00 грн, з яких 11000,00 грн. - сума тіла кредиту (основного боргу), 1870,00 грн - сума нарахованих відсотків згідно умов договору за кредитним договором № 734639453 від 27.12.2020, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем (з урахуванням додаткової угоди від 29.12.2020). При цьому просить стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, що пов`язані з розглядом справи, в сумі 24000 грн, а також витрати зі сплати судового збору. Як зазначено у відзиві на позовну заяву, визначення суми кредиту в кредитних договорах не свідчить про отримання саме в такому розмірі відповідних сум кредитних коштів відповідачем та виконання первісними кредиторами своїх зобов`язань за договорами. З тексту позову не вбачається жодних розрахунків заборгованості за кредитними договорами, а тому природа виникнення заборгованості зі сплати відсотків на загальну суму 49188,54 грн викликає сумнів. Відповідно до умов спірних кредитних договорів, усі вони є строковими: згідно п. 1.2 кредитного договору № 734639453 від 27.12.2020 кредит надається строком на 10 днів; згідно п. 2 договору позики № 3931547 від 29.12.2020, кредит надається строком на 14 днів; згідно п. 1.2 договору про надання фінансового кредиту № 02857-01/2021 від 06.01.2021 кредит надається строком на 20 днів, тобто до 25.01.2021. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Вимоги в порядку ст. 625 ЦК України позивачем до [PERSON] не заявлені. Тому вважає позовні вимоги про стягнення відсотків, нарахованих після закінчення строку дії кредитних договорів, є необґрунтованими за відсутності правових підстав для їх стягнення. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у поданій позовній заяві вказав про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні визнала позов частково з посиланням на викладену у відзиві на позовну заяву позицію. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Із ст. 79 ЦПК України слідує, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 27.12.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено договір № 734639453 про надання коштів на умовах кредиту, відповідно до умов якого товариство надає позичальнику кредит на суму 10100,00 грн, строком на 10 днів, зі сплатою 841,80 % річних при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту. Додатковою угодою до договору від 29.12.2020 збільшено суму кредиту на 900,00 грн (а. с. 8-12). Переказ Болейку Д.М. кредитних коштів у сумі 10100,00 грн та 900,00 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на виконання договору № 734639453 від 27.12.2020 підтверджується копіями платіжних доручень від 27.12.2020 та від 29.12.2020 (а. с. 13 і звор. сторона). Згідно додаткової угоди № 26 від 31.12.2020 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 734639453. Між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 20.10.2022 укладено договір факторингу № 20102022, внаслідок чого до позивача перешло право вимоги за вказаним кредитним договором у розмірі 39218,11 грн, що слідує з витягу з реєстру прав вимоги № 1 до договору факторингу № 20102022 (а. с. 14-19). 29.12.2020 між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та відповідачем укладено договір позики № 3931547 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого товариство зобов`язалося надати позичальнику кредит у сумі 7986,00 грн, строком до 12.01.2021, зі сплатою 251,85 % річних (а. с. 25). 14.06.2021 між ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» укладено договір факторингу № 14/06/21 та відповідно до витягу з реєстру боржників та до договору факторингу позивач набув право вимоги до відповідача за договором позики № 3931547 у сумі 23543,83 грн (а. с. 26-31). 06.01.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та відповідачем було укладено договір про надання фінансового кредиту № 02857-01/2021, за умовами якого відповідач отримав фінансовий кредит в сумі 3000,00 грн (п. 1.1 договору) на строк 20 днів до 25.01.2021 (п.п. 1.2 договору) зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 657,0 % річних від суми кредиту в розрахунку 1,80 % на добу. Таким чином, відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, що встановлені кредитним договором (а. с. 38-40). 11.08.2021 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 11082021, за яким право вимоги по даному кредитному договору було відступлено на користь позивача. Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 11082021 від 11.08.2021 ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в розмірі 8240,00 грн (а. с. 41-44). У зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку зі сплати коштів в обумовлений договором строк у рахунок погашення боргу за кредитними договорами та сплати інших платежів кредитором нараховано позичальнику заборгованість за кредитним договором № 734639453 у сумі 39218,11 грн, яка складається з: 10999,40 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 28218,71 грн - сума заборгованості за відсотками, за кредитним договором № 3931547 у сумі 23543,83 грн, яка складається з: 7986,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 15557,83 грн - сума заборгованості за відсотками та за кредитним договором № 02857-01/2021 у сумі 8240,00 грн, яка складається з: 3000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 5240,00 грн - сума заборгованості за відсотками, що вбачається з розрахунків заборгованості (а. с. 20, 32, 45). Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». У статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особi, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дiй чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, i це роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таку правову позицію сформульовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року в справі № 444/9519/12. Невизнання відповідачем позову у частині нарахованих відсотків пов`язане зі строковістю кредитних договорів, зокрема, з посиланням на п. 1.2 кредитного договору № 734639453 від 27.12.2020, відповідно до якого кредит надається строком на 10 днів. Так, п. 1.2 зазначеного договору передбачено, що кредит надається строком на 10 днів від дати отримання кредиту позичальником (далі - «Дисконтний період»). При цьому п. 1.3 договору визначено можливість продовження цього періоду в необмеженій кількості. Поряд із тим, у п. 1.7 сторони договору погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Дисконтного періоду є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку користування кредитом (продовження строку дії договору на умовах, визначених п. п. 1.7.1 - 1.9 договору), якими передбачено зобов`язання позичальника сплачувати проценти за користування кредитом із розрахунку 841,80 процентів річних, що становить 2,30 процентів у день від суми кредиту за кожен день користування ним до дня фактичного повернення суми кредиту позичальником. Окрім того, узгодженим сторонами договору змістом п. 4.2 договору обумовлено можливість продовження строку дії договору з урахуванням умов продовження строку надання кредиту, передбачених п. п. 1.3 та 1.7 договору, а також визначено, що в будь-якому разі зобов`язання, які виникли під час дії договору діють до повного їх виконання. У п. 4.3 договору сторони погодили, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 днів від дати закінчення Дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, у розмірі, визначеному в п. 1.7.2 договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, оскільки копіями платіжних доручень від 27.12.2020 та від 29.12.2020 стороною позивача доведено надання відповідачу кредиту на суму 11000,00 грн за кредитним договором № 734639453 від 27.12.2020 та додатковою угодою до нього, але ним не виконано належним чином передбачених умовами договору грошових зобов`язань щодо повернення кредитору суми кредиту та сплати відсотків за користування ним, тоді як твердження представника відповідача щодо неможливості нарахування відсотків поза десятиденним строком, на який надався кредит, спростовується наведеними вище умовами договору, враховуючи, що право вимоги за цим кредитним договором перейшло до позивача згідно укладеного договору факторингу, тому в цій частині позову вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 39218,11 грн, яка складається з: 10999,40 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 28218,71 грн - сума заборгованості за відсотками. У постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №161/16891/15-ц наглошено, що відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно дост. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 (далі-Положення). Отже, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 26.05.2021 у справі № 204/2972/20, від 13.10.2021 у справі № 209/3046/20, від 01.06.2022 у справі № 175/35/16-ц. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 342/180/17 у постанові від 03.07.2019 зауважила, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку. Пункт 51 розділу 3 Положення встановлює, що первинні документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи, який/яка склав/склала документ/від імені якого/якої складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Залежно від характеру операції та технології оброблення облікової інформації до первинних документів можуть уключатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції). Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі. За п. 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку, а унесення виправлень до первинних документів не допускається (п. 53). Відповідно до п. 62 Положення виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки по рахунках або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором в разі, якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Банківська виписка має статус первинного документу. Розрахунок заборгованості, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність`є лише похідним від первинної бухгалтерської документації та може містити відомості про господарську операцію. Проте саме банківська виписка за картковими рахунками може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором, що споживач користувався кредитною карткою, ним вносились кошти на погашення заборгованості, або ні. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості і розгляду справи судом. До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2018 у справі № 161/16891/15-ц. Судом була врахована усталена практика Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначив, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» Стороною позивача не надано до суду належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження обставин того, що на виконання умов укладеного 29.12.2020 між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та відповідачем договору позики № 3931547, а також укладеного 06.01.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та відповідачем кредитного договору № 02857-01/2021 на картковий рахунок відповідача як позичальника були перераховані як суми кредиту грошові кошти в сумах 7986,00 грн та 3000,00 грн відповідно. Надані стороною позивача розрахунки заборгованості, які не є достатніми для висновку про існування боргу в заявлених позивачем розмірах, оскільки сам розрахунок є внутрішнім документом та не містить відомостей, що дозволило б суду перевірити видачу кредитних кошти відповідачу. Зазначення сум у договорах не свідчить про їх отримання відповідачем саме в цих розмірах. За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за договором позики № 3931547 від 29.12.2020 на суму 23543,83 грн та кредитним договором № 02857-01/2021 від 06.01.2021 на суму 8240,00 грн. У зв`язку із частковим задоволенням позову на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений позивачем, пропорційно до розміру задоволених вимог. Згідно ст. 135 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. За приписами ч. 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 в справі № 755/9215/15-ц). Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 753/15687/15-ц, від 26.09.2018 у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 910/3929/18 та інших. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року в справі № 904/4507/18). Верховний Суд у постанові від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20 сформулював висновок про те, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). Представництво інтересів відповідача в справі здійснювалося адвокатом Березенською Ю.О. на підставі ордеру про надання правничої допомоги № 23 від 06.08.2024, а також укладеного 06.08.2024 між [PERSON] та адвокатом Березенською Ю.О. договору про надання правничої допомоги, відповідно до якого адвокат зобов`язалася надавати відповідачу правничу допомогу в справі, а він зобов`язався оплатити надані послуги в порядку та строки, обумовлені сторонами договором. Порядок розрахунків та розмір гонорару адвоката погоджений між сторонами в п. 3.1 договору, відповідно до змісту якого розмір гонорару визначено в додатку № 1 до договору. Як передбачено додатком № 1 до договору про надання правничої допомоги № 23 від 06.08.2024, вартість правничої допомоги (адвокатських послуг) в справі № 295/17148/23 становить: ознайомлення з матеріалами, їх вивчення, консультація - 1000 грн, підготовка заяви про перегляд заочного рішення, її формування та подання - 3000 грн; підготовка відзиву на позовну заяву, його формування та подання - 5000 грн; представництво інтересів клієнта в суді І інстанції - 3000 грн/ 1 судове засідання; апеляційна скарга, її формування та подання - 8000 грн; представництво інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції - 4000 грн / 1 судове засідання. Вартість послуг зазначена за одну одиницю виміру під час розгляду справи в суді першої інстанції. Гонорар виплачується клієнтом шляхом зарахування коштів через касу установи банку на розрахунковий рахунок адвоката, шо зазначений у договорі або готівкою із видачею клієнту розрахункового документу. Із копій квитанцій до прибуткового касового ордеру № 16 від 06.08.2024, № 18 від 24.12.2024 та № 3 від 24.01.2025 слідує, що за надання правничої допомоги відповідачем сплачено адвокату Березенській Ю.О. 24000,00 грн у загальній сумі на підставі договору про надання правничої допомоги № 23 від 06.08.2024. З огляду на ухвалення судом рішення про часткове задоволення позову, виходячи із складності справи, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, участь представника позивача в двох судових засіданнях (під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення та розгляду справи по суті), складення та подання адвокатом до суду заяви про перегляд заочного рішення та відзиву на позовну заяву,

Outcome: partial