Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

02 січня 2025 року представниця позивача [PERSON] - адвокат Юрченко Аліна Валентинівна від імені та в інтересах позивача звернулася до Козельщинського районного суду Полтавської області зі позовною заявою до відповідачки [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, у якій просила суд: 1) визнати за позивачем [PERSON] право власності за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер: 5322083001:01:001:0258, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати за позивачем [PERSON] право власності за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер: 5322083001:01:001:0259, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 3) судові витрати залишити за позивачем. У подальшому на підставі заяви представниці позивача замінено відповідача [PERSON] на відповідача [PERSON] . Процесуальні дії/рішення у справі Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 02 січня 2025 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю прийнято до розгляду, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 12 лютого 2025 року (а.с.53-55). Цією ж ухвалою суду було витребувано від Козельщинської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] , та від виконавчого комітету Козельщинської селищної ради - інформацію про осіб, які станом на 11 жовтня 2013 року проживали разом зі [PERSON] за адресою: село Нижня Мануйлівка, Кременчуцький (Козельщинський) район, Полтавська область. 14.01.2025, на виконання ухвали суду від 02 січня 2025 року, Козельщинською державною нотаріальною конторою надано копію спадкової справи № 116/2014 після померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 61-109). 28 січня 2025 року представницею позивача [PERSON] - адвокатом Юрченко А.В. подано заяву, у якій вона просила суд замінити неналежного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 12 лютого 2025 року заяву представниці позивача про заміну неналежного відповідача задоволено, замінено відповідача по справі - [PERSON] на належного відповідача - [PERSON] . Продовжено строк підготовчого провадження у цивільній справі на 30 днів. Відкладено підготовче судове засідання на 18.03.2025 (а.с. 116-119). У підготовче судове засідання 18.03.2025 сторони не з`явилися. Представник позивача - адвокат Юрченко А.В. подала заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача. Позовні вимоги підтримала та просила задовільнити у повному обсязі, а судові витрати покласти на позивача (а.с. 126). Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 121). Подав заяву про визнання позовних вимог, у якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та прохає їх задовільнити, про наслідки визнання позовних вимог він повідомлений, прохає суд проводити розгляд справи в підготовчому судовому засіданні без його участі (а.с. 124). Згідно зі ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Аргументи сторін Позиція позивача (а.с. 3-5, 111) Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.12.2004 [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] подарував позивачу вказаний житловий будинок з господарськими будівлями. Сторони повністю виконали умови договору дарування, а саме [PERSON] передав, а позивач прийняв у дар житловий будинок [ADDRESS] . З моменту укладення договору позивач разом з сім`єю проживають у даному будинку. Даним договором дарування не було охоплено земельну ділянку площею 0,50 га, яка буда передана у власність [PERSON] для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства. Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту серії І-ПЛ № 009961 від 20.11.1997, оригінал якого знаходиться у позивача. Відповідно до даного документу [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,50 га з двома цільовими призначеннями, а саме: для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства. З копії акту обстеження житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] вбачається, що з 2005 року по теперішній час позивач добросовісно, безперешкодно користується і на даний час продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном 19 років. Позивач весь час самостійно сплачує земельний податок. Позивач з 31.12.2004, тобто з моменту отримання житлового будинку з господарськими будівлями у власність, фактично отримав у володіння і продовжує відкрито, безперервно володіти і на даний час нерухомим майном, яке розташоване у цьому домоволодінні, а саме: земельною ділянкою площею 0,25 га, кадастровий номер: 5322083001:01:001:0258, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельною ділянкою площею 0,25 га, кадастровий номер: 5322083001:01:001:0259, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Представниця позивача зазначала, що [INFO] помер [PERSON] . З копії спадкової справи померлого вбачається, що у спадщину вступив син померлого [PERSON] , а дружина [PERSON] та донька [PERSON] померлого відмовилися від належної їм частки спадщини. За ствердженням представниці позивача, [PERSON] добросовісно заволодів вищевказаними земельними ділянками та продовжує відкрито та безперервно володіти даним нерухомим майном з 2004 року, у зв`язку з чим позивач набув право власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю. При нормативному обґрунтуванні позовних вимог позивач та його представниця посилалися на статті 15, 16, 344 Цивільного кодексу України, пункти 9, 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», статтю 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позиція відповідача (а.с. 124) Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі. У письмовій заяві повідомив, що наслідки визнання позовних вимог йому відомі. Фактичні обставини справи, встановлені судом Відповідно до копії договору дарування житлового будинку, посвідченого 31.12.2004 державним нотаріусом Козельщинської держаної нотаріальної контори Курочкіним О.О. та зареєстрованого у реєстрі за № 3808, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться у [ADDRESS] , та в цілому складається з житлового будинку л. А, а житловою площею 25,8 кв. м, сараїв л. Б, Г, гаража л. В, літньої кухні л. Д, колодязя л. к, огорожі № 1,2, розташованих на земельній ділянці на території Мануйлівської сільської ради Полтавської області (а.с.9). Договір дарування зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 27.02.2005, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 27.02.2005 № 738211 (а.с. 10). У копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого за станом на 24.11.2004, власником зазначений [PERSON] , [INFO] (а.с. 11-13). З довідки виконавчого комітету Козельщинської селищної ради від 26.09.2024 № 159, яка видана [PERSON] , вбачається, що згідно з погосподарською книгою № 3 Мануйлівського старостинського округу виконавчого комітету Козельшинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області на 2021-2024 роки під особистим № 0220-1 йому належить житловий будинок з господарськими будівлям, який знаходиться у [ADDRESS] та на підставі договору дарування, засвідченого державним нотаріусом Козельщинської державної нотаріальної контори Курочкіним О.О. 31.12.2004 за № 3808. Рік побудови - 1946 (а.с.30). З цієї ж довідки встановлено, що присадибна ділянка площею 0,5000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства приватизована померлим [PERSON] . Відповідно до довідки виконавчого комітету Козельщинської селищної ради від 22.10.2024 № 173 [ADDRESS] була перейменована на [ADDRESS], а на даний час перейменована на [ADDRESS] (а.с.31). Згідно з актом обстеження житлового будинку та господарських споруд, складеним комісією у складі працівників старостату 26.09.2024 за [ADDRESS] , який належить [PERSON] , при обстеженні було виявлено, що [PERSON] зареєстрований та постійно проживає за даною адресою разом зі своєю сім`єю з 2005 року (а.с.32). З копій квитанцій, наданих позивачем, вбачається, що [PERSON] систематично сплачував податок на землю, яка розташована у с. Верхня Мануйлівка Козельщинського району Полтавська область (а.с.33-36). Рішенням виконавчого комітету Мануйлівської сільської ради народних депутатів від 25 квітня 1997 року № 22 «Про передачу безкоштовно у приватну власність земельних ділянок в с. В. Мануйлівка» постановлено передати безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,25 га, втому числі: для ведення особистого підсобного господарства 0,25 га, для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд 0,25 га (а.с.16). Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ПЛ № 009961 від 20 листопада 1997 року земельна ділянка площею 0,50 гектарів, яка розташована на території с. В. Мануйлівка Мануйлівської сільської ради, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, належить на праві власності [PERSON] (а.с.14). Відповідно до Акту про встановлення меж ділянки (ділянок) в натурі [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Мануйлівської сільської ради встановлено в натурі межі земельної ділянки, переданої для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого господарства, площею 0,50 га, зі земель с. В. Мануйлівка на території Мануйлівської сільської ради (а.с. 16 (на звороті) -17). Наразі земельним ділянкам: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (02.01) та для ведення особистого селянського господарства (01.03), належних [PERSON] присвоєно кадастрові номери: 5322083001:01:001:0258 та 5322083001:01:001:0259 відповідно, що підтверджується витягами з Державного земельного кадастру від 12.12.2024 та від 18.12.2024 (а.с. 18-29). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 15 жовтня 2013 року Мануйлівською сільською радою Козельщинського району Полтавської області (а.с. 8, 81). Сином [PERSON] є [PERSON] , що вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25 листопада 1983 року (а.с.82). 03.04.2014 [PERSON] звернувся до Козельщинської державної нотаріальної контори зі заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] (а.с. 65). [INFO] донька померлого - [PERSON] звернулася до Козельщинської державної нотаріальної контори зі заявою про відмову від прийняття усієї спадщини після померлого батька [PERSON] , де б вона не була та з чого не складалася б, на користь її брата та сина померлого - [PERSON] (а.с.66-67). [INFO] дружина померлого [PERSON] звернулась до Козельщинської державної нотаріальної контори зі заявою про відмову від прийняття усієї спадщини після померлого чоловіка [PERSON] на користь її сина - [PERSON] (а.с.68). Відповідно до довідки Мануйлівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області від 05.12.2013 № 385 [PERSON] , [INFO] , на день своєї смерті - [INFO] був зареєстрований у [ADDRESS] . До дня його смерті разом з ним була зареєстрована його дружина - [PERSON] (а.с.69). 23.09.2014 [PERSON] звернувся до Козельщинської державної нотаріальної контори зі заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого батька [PERSON] на спадкове майно, яке складається із земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яке знаходиться на території Мануйлівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області, та вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться в ТВБВ №10016/0222 філії Полтавського обласного управління АТ Ощадного Банку України на рахунках № [NUMBER] , [NUMBER] , 435, яке він прийняв (а.с.76). Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 23.09.2014 державним нотаріусом Козельщинської державної нотаріальної контори Курочкіним О.О. посвідчено на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України, що спадкоємцем майна гр. [PERSON] , померлого [INFO] , є його син [PERSON] (а.с. 99). Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається зі приватизованої земельної ділянки площею 2,6980 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Мануйлівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області, що належала померлому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 044126, виданого на його ім`я Козельщинською райдержадміністрацією Козельщинського району Полтавської області 09 жовтня 2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010854500035, кадастровий номер - 5322083000:00:001:0264. Також син померлого - [PERSON] успадкував після свого батька вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходилися на рахунках АТ «Ощадний банк України», що вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.09.2014 (а.с. 100). Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] на земельні ділянки, право власності на які просить визнати позивач, не видавалися. Застосовані судом норми права та висновки Верховного Суду Частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено право суду ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення у підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу (ч. 4 ст. 200 ЦПК України). Згідно зі ч. 1-2, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до ч. 2 та ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головними з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 41). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній станом на дату укладення договору дарування будинку) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема у статті 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Стаття 344 ЦК України встановлює, що порядок виникнення права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Таким законом є Земельний кодекс України (ст. 119), який встановлює строк володіння земельною ділянкою для набуття права власності на неї на підставі набувальної давності - 15 років. Норма Земельного кодексу України є спеціальною до правовідносин набувальної давності. Виходячи із змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно з п. 9 - 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Під час розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, пред`явленого давнісним володільцем, застосуванню підлягають також положення статті 388 ЦК за наявності відповідних заперечень з боку відповідача. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Саме такі правові висновки зробила Велика палата Верховного Суду у справі № 910/17274/17 (постанова від 14.05.2019), які є цілком застосовними до даної справи. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення Судом встановлено, що 31 грудня 2004 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (актуальна назва [ADDRESS] . Договір дарування нотаріально посвідчений, право власності на житловий будинок за позивачем зареєстровано. Однак, земельна ділянка під житловим будинком з господарськими будівлями з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства» охоплена договором дарування небула. Наразі земельні ділянки з кадастровим номером 5322083001:01:001:0258 загальною площею 0,25 га зі цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» та з кадастровим номером 5322083001:01:001:0259 загальною площею 0,25 га зі цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» юридично належать [PERSON] , який помер [INFO] помер. Відповідач як єдиний спадкоємець після померлого власника земельних ділянок позовні вимоги визнав, на спадкове майно після свого батька не претендував, право власності позивача за набувальною давністю на земельні ділянки не оспорював. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] добросовісно та відкрито володіє нерухомим майном (земельними ділянками), які є предметом позову. Таке володіння триває більше 15 років та не переривалося, починаючи з 2004 року - дати набуття позивачем у власність житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, що розташовані на таких земельних ділянках. Наявність інших осіб, які б претендували на це майно, судом під час судового розгляду справи встановлено не було. Позивач не має жодного юридичного титулу щодо земельних ділянок, оскільки при переході права власності на будинок на підставі договору дарування право власності на земельну ділянку у порядку, визначеному ч. 1 ст. 120 ЗК України, на підставі цивільно-правової угоди до позивача не перейшло. Отже фактичне володіння позивачем нерухомими майном (земельною ділянкою) є безтитульним, оскільки не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном, право власності на яке, як встановлено судом, зареєстровано на померлого батька відповідача. Оформити право власності на земельні ділянки за набувальною давністю у порядку, визначеному ст. 119 ЗК України, позивач не може, адже спірні земельні ділянки перебувають у приватній власності, і орган місцевого самоврядування не може передавати такі земельні ділянки у власність інших осіб. Отже, суд висновує, що володіння позивачем нерухомим майном, про визнання права власності на яке він просив суд, є добросовісним та безтитульним; відкритим та безперервним з 2004 року; дійсний власник майна, право власності за яким зареєстроване, помер більш як дванадцять років по тому; таке майно не вилучене із цивільного обороту; об`єкт володіння є законним; відсутня норма закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною даністю, а тому наведені у позові фактичні обставини є підставою для набуття позивачем права власності за набувальною давністю та задоволення позовних вимог у повному обсязі. Оскільки відповідач позовні вимоги визнав, суд уважає за можливе ухвалити рішення про задоволення позову у підготовчому судовому засіданні, оскільки наявні для того законні підстави, визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси сторін чи інших осіб. Розподіл судових витрат На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору, про що свідчить квитанція про сплату судового збору, у сумі 2422,40 гривень (а.с.1, 2). Зважаючи на позицію позивача щодо покладення судових витрат на нього, суд судові витрати не розподіляє та залишає їх за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved