Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

У червні 2024 року позивач звернулася із вказаним позовом в якому просить: стягнути з КУ «Центр надання соціальних послуг» Калинівської селищної ради Код ЄДРПОУ 44511377 на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати у сумі 37520 грн; стягнути з КУ «Центр надання соціальних послуг» Калинівської мселищної ради Код на користь [PERSON] середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення у сумі 54136 грн. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що з 2020 року перебувала у трудових відносинах із КУ «Центр надання соціальних послуг» Калинівської селищної ради (код ЄДРПОУ 44511377), обіймаючи посаду кухаря, до моменту звільнення 31 липня 2023 року. Згідно з наказом № 31 від 31 жовтня 2022 року, у зв`язку з оголошенням простою, позивачці було встановлено оплату праці у розмірі 2/3 посадового окладу. Надалі, наказом № 37 від 30 грудня 2022 року простій було припинено, і з січня 2023 року щомісячна заробітна плата позивачки становила 5360 грн, що підтверджується відомостями нарахувань заробітної плати. Разом з тим, починаючи з січня 2023 року і до моменту звільнення включно, відповідачем не було виплачено позивачці нараховану заробітну плату. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням провести розрахунок, зокрема, 17 липня 2023 року подала заяву про звільнення за власним бажанням відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, а також 19 жовтня 2023 року надіслала на адресу роботодавця заяву-вимогу про виплату належної заробітної плати. Докази направлення заяви-вимоги долучені до матеріалів справи. Позивачка вказує, що відповідачем було видано наказ № 12 від 31 липня 2023 року про її звільнення, що підтверджується також записом у трудовій книжці. Водночас відповідач не провів повного розрахунку в день звільнення, як того вимагають частина перша\~статті 47 та стаття 116 КЗпП України. Лише 25 жовтня 2023 року відповідач частково виконав зобов`язання, виплативши компенсацію за невикористану відпустку. Загальна сума невиплаченої заробітної плати за період з січня по липень 2023 року включно становить 37520 грн (5360 грн ? 7 місяців). Невиплата цих сум підтверджується як відомостями нарахувань, так і випискою з банківського рахунку позивачки. Окрім того, позивачка посилається на положення частини першої статті 117 КЗпП України, відповідно до якої у разі затримки розрахунку при звільненні з вини роботодавця, останній зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки. Відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньоденна заробітна плата позивачки за останні два місяці роботи становила 178,66 грн. Станом на момент подання позову затримка склала 303 календарні дні, у зв`язку з чим середній заробіток, що підлягає стягненню за цей період, становить 54136 грн. Таким чином, позивачка просить суд стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 37520 грн, а також середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку у розмірі 54136 грн. 30 липня 2024 року позивач надала письмові пояснення по суті справи, згідно з якими вона зазначила, що перебувала у трудових відносинах із Комунальною установою «Центр надання соціальних послуг» Калинівської селищної ради (код ЄДРПОУ 44511377) з 2020 року до 31 липня 2023 року, працюючи на посаді кухаря. Позивачка вказала, що наказом № 31 від 31 жовтня 2022 року у зв`язку з оголошенням простою їй було встановлено оплату праці у розмірі 2/3 посадового окладу, а наказом № 37 від 30 грудня 2022 року простій було припинено, після чого з січня 2023 року її щомісячна заробітна плата становила 5360 грн, що підтверджується наданою відомістю нарахувань заробітної плати. Разом з тим, з січня 2023 року по липень 2023 року включно відповідач не здійснював виплату належної їй заробітної плати, не надаючи жодних пояснень. У зв`язку з цим утворилась заборгованість у розмірі 37520 грн, яка була розрахована шляхом множення щомісячної заробітної плати на 7 місяців невиплати (5360 грн ? 7 = 37520 грн). Позивачка наголосила, що 17 липня 2023 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, а 31 липня 2023 року відповідач видав наказ № 12 про звільнення та зробив відповідний запис у трудовій книжці. При цьому, у порушення вимог частини першої\~статті 47 та статті 116 КЗпП України, відповідач не провів із нею остаточний розрахунок у день звільнення. 19 жовтня 2023 року позивачкою була направлена заява-вимога про проведення остаточного розрахунку, однак відповідач не надав письмових заперечень та не здійснив виплату належних сум. Лише 25 жовтня 2023 року відповідач здійснив частковий розрахунок, виплативши компенсацію за невикористану відпустку за період 20222023 років. Цей факт підтверджується випискою з банківського рахунку позивачки, з якої вбачається, що починаючи з січня 2023 року відповідач припинив виплату заробітної плати. Також позивачка послалась на частину першу статті 117 КЗпП України, відповідно до якої у разі затримки розрахунку з вини роботодавця працівникові має виплачуватися середній заробіток за весь час затримки. Середньоденна заробітна плата позивачки була розрахована відповідно до Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, та становить 178,66 грн. Станом на день подання письмових пояснень кількість днів затримки розрахунку становила 303 дні, у зв`язку з чим загальна сума середнього заробітку за час затримки складає 54136 грн. Окрім цього, позивачка зазначила, що станом на 29 липня 2024 року відповідач не подав відзив на позовну заяву, та не заперечила проти розгляду справи судом без її участі. 01 серпня 2024 року від представника відповідача Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Калинівської селищної ради надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. У відзиві відповідач зазначив, що з 13 листопада 2021 року позивачка перебувала у трудових відносинах з установою, працюючи кухарем у відділенні стаціонарного догляду. Відповідач визнав, що внаслідок повномасштабного вторгнення рф на території Херсонської області, зокрема Калинівської громади, з 9 березня по 9 листопада 2022 року територія перебувала під тимчасовою окупацією, що вплинуло на організацію роботи закладу. У зв`язку із неможливістю організувати належний виробничий процес, з 1 жовтня 2022 року було оголошено простій (наказ № 31 від 31.10.2022 року), а після деокупації, з 30 грудня 2022 року простій було припинено (наказ № 37), однак одночасно з цим було видано наказ № 38 про призупинення дії трудових договорів, у тому числі з [PERSON] , через обставини, викликані війною. Відповідач стверджує, що позивачка у грудні 2022 року по телефону повідомила головного бухгалтера про своє місцезнаходження у м. Кривий Ріг, де вона мала статус ВПО та працювала в магазині «АТБ», що, на думку відповідача, унеможливлювало її участь у трудових відносинах із роботодавцем. Крім того, у відзиві вказано, що позивачка тричі подавала заяви про звільнення з 22.01.2023, з 01.02.2023 та з 31.07.2023. Перші дві заяви були не підтверджені письмово, а третя реалізована шляхом видання наказу № 12 від 31.07.2023 про звільнення за угодою сторін. Щодо виплати заробітної плати, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, посилаючись на призупинення трудового договору та те, що позивачка фактично не виконувала трудові обов`язки. Щодо затримки остаточного розрахунку, відповідач не заперечує її наявність, однак пояснює, що затримка була зумовлена форс-мажорними обставинами, зокрема, наслідками підриву Каховської ГЕС 6 червня 2023 року, що призвело до втрати частини документації. На підставі частини третьої\~статті 10\~Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану» відповідач вважає себе звільненим від відповідальності за порушення строків розрахунку. Окремо відповідач стверджує, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України, та не подано заяви про поновлення цього строку, а поважні причини пропуску не доведені. У зв`язку з цим відповідач просить відмовити у задоволенні обох позовних вимог. 14 серпня 2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона заперечила проти доводів, викладених у відзиві відповідача, та просила суд задовольнити позов у повному обсязі. У своїй відповіді позивачка, [PERSON] , зазначила, що наказ відповідача про призупинення дії трудового договору № 38 від 30.12.2022 року не відповідає вимогам законодавства, оскільки: не містить конкретного строку, на який призупиняються трудові відносини; не вказано чіткий перелік працівників, щодо яких прийнято таке рішення (посилання на додаток до наказу, який не подано); відсутні умови поновлення трудових відносин; не надано доказів належного ознайомлення позивачки з цим наказом, зокрема відсутній її підпис. Крім того, позивачка вказала, що посилання відповідача на форс-мажорні обставини є безпідставними, оскільки вони не підтверджені відповідним сертифікатом Торгово-промислової палати України, як цього вимагає законодавство. Стосовно доводів про пропуск строку звернення до суду, позивачка пояснила, що 20 квітня 2024 року вона направила відповідачу заяву-вимогу про виплату заробітної плати, і саме з цієї дати відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України починає обчислюватися строк звернення до суду. Отже, позов подано в межах встановленого строку, що підтверджується наданими доказами надсилання заяви-вимоги. Позивачка також звернула увагу суду, що відповідач у відзиві не заперечує факт невиплати заробітної плати, а натомість посилається на інші обставини, зокрема телефонні розмови з позивачкою. Водночас ці розмови не підтверджені жодними належними доказами і не мають значення для вирішення предмету спору. Також позивачка вказала, що відповідач не надав жодної відповіді на її заяву-вимогу, попри обов`язок письмово повідомити працівника про проведення остаточного розрахунку або надання заперечень щодо суми заборгованості. Щодо обставин звільнення, позивачка підтвердила, що заява про звільнення від 17.07.2023 року була подана нею особисто на усну вимогу відповідача, і саме на її підставі був виданий наказ № 12 від 31.07.2023 року. Попередні заяви про звільнення, на які посилається відповідач, не реалізовувалися, і відповідних наказів на їх підставі видано не було. Таким чином, позивачка наполягає, що: трудові відносини з відповідачем фактично тривали до 31.07.2023 року; заробітна плата за період з січня по липень 2023 року включно не була виплачена; відповідач не здійснив належного остаточного розрахунку в день звільнення; позивачці підлягає виплата заробітної плати в розмірі 37520 грн та середнього заробітку за 303 дні затримки в сумі 54136 грн. 22 серпня 2024 року представник відповідача подав заперечення на позов, в якому повторно просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. У поданому запереченні відповідач Комунальна установа «Центр надання соціальних послуг» Калинівської селищної ради виклав аргументи щодо безпідставності тверджень позивача, наведених у відповіді на відзив, та обґрунтував правомірність своїх дій, зокрема: Уточнено, що наказ про призупинення дії трудового договору від 30.12.2022 року мав правильний реєстраційний номер № 38, а не № 37, як помилково зазначено у відповіді на відзив. Підкреслено, що вказаний наказ відповідає частині другій статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки: містить строк призупинення (з 01.01.2023 до припинення або скасування воєнного стану); у додатку до наказу перелічені всі працівники, щодо яких застосовано призупинення; визначено умови відновлення трудових відносин (усунення причин, що виключають можливість виконання обов`язків за договором). Вказано, що наявність додатку до наказу та його подання через систему «Електронний суд» підтверджено, і твердження позивачки про відсутність такого додатку є недостовірним. Посилено аргументацію тим, що після звернення Воронцової до Південного міжрегіонального управління Держпраці, останнє перевірило дії роботодавця та не внесло жодного припису щодо скасування або виправлення наказу № 38, що підтверджує відсутність порушень. Наголошено, що наявність особистого підпису працівника на наказі не є єдиним допустимим способом ознайомлення, особливо в умовах воєнного стану, коли можливе застосування альтернативної електронної комунікації за згодою сторін (частина друга статті 7 Закону). Позивачка не повідомляла відповідача про зміну свого місцезнаходження, не пропонувала інші способи зв`язку, а документи надсилались телефоном або месенджерами, як це практикувалось із іншими працівниками. Вказано, що [PERSON] не надала пояснень щодо перебування з 01.10.2022 по 31.07.2023 у м. Кривий Ріг, не повідомила роботодавця про свою фактичну адресу, не спростувала факт виконання оплачуваної роботи у мережі магазинів АТБ, що свідчить про відсутність у неї наміру повернутись до виконання трудових обов`язків у КУ «Центр надання соціальних послуг». Вчергове акцентовано, що позивачка подала позов з пропуском тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, оскільки момент, з якого вона дізналась або мала дізнатися про порушення свого права (виплату компенсації 25.10.2023), є відліковим для перебігу строку, а позов подано 03.07.2024. Причин пропуску строку вона не зазначила і не просила поновити цей строк. Підсумовано, що позивачка повідомляє лише вибіркову інформацію, не розкриває важливих обставин, не надає доказів своїх тверджень, а в її діях вбачається зловживання процесуальними правами з метою введення суду в оману. 09 вересня 2024 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на заперечення, в якій вона висловила незгоду з доводами відповідача та надала свої пояснення. Позивач вказала, що наданий відповідачем лист Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 28.11.2023 року не може розцінюватися як доказ правомірності дій роботодавця, оскільки є лише інформаційним листом, а на момент його направлення діяв мораторій на проведення перевірок. Таким чином, цей документ не містить припису або висновку щодо законності дій відповідача. Крім того, позивач звернула увагу суду на те, що сам відповідач у своєму відзиві визнає факт затримки проведення остаточного розрахунку з працівником, що є підтвердженням порушення зобов`язання, передбаченого законодавством про працю, зокрема статтями 47 та 116 КЗпП України. Позивач знову наголосила на тому, що наказ № 38 від 30.12.2022 року про призупинення дії трудового договору не відповідає вимогам Закону України № 2352-ІХ, оскільки в ньому не зазначено строку призупинення, не визначено умов відновлення трудових відносин, а також не подано додатку з переліком працівників, на яких цей наказ поширюється. Крім того, відсутні докази ознайомлення позивача з цим наказом належним чином. Позивач також вказала на суттєве протиріччя між наказами № 37 і № 38, оскільки наказ № 37 містить формулювання про припинення простою та повернення до виконання трудових обов`язків, що суперечить суті наказу № 38 про призупинення дії трудового договору. При цьому відповідач не надав доказів того, що наказ № 37 був скасований або втратив чинність. Посилання відповідача на форс-мажорні обставини, на думку позивача, є безпідставними, оскільки жодного сертифіката Торгово-промислової палати України для підтвердження наявності таких обставин не надано. Щодо доводів про пропуск строку звернення до суду, позивач вказала, що 20 квітня 2024 року вона направила на адресу відповідача заяву-вимогу про виплату належної заробітної плати, і саме з цієї дати має обчислюватися строк, передбачений статтею 233 КЗпП України. Докази надсилання заяви долучені до справи. Позивач також зазначила, що телефонні розмови з відповідачем, на які він посилається, не мають підтвердження жодними належними доказами і не стосуються предмета спору. Водночас відповідач не надав пояснень, чому залишив без відповіді її заяву-вимогу та попередні заяви про звільнення від 22.01.2023 і 01.02.2023 року. Натомість наказ про звільнення було видано на підставі заяви від 17.07.2023 року, яку вона подала на усну вимогу відповідача. Позивач підтвердила, що працювала у відповідача кухарем до 31.07.2023 року, мала встановлений оклад, а починаючи з січня 2023 року заробітну плату не отримувала, що підтверджується відомістю нарахувань та банківською випискою. Внаслідок цього утворилася заборгованість із заробітної плати за сім місяців у розмірі 37520 грн. Позивач також наголосила, що через невиконання обов`язку щодо остаточного розрахунку при звільненні вона подала заяву-вимогу 20.04.2024 року, але відповідач не здійснив жодних виплат, не надав заперечень, і не спростував суму заборгованості. Згідно з розрахунками, на день звернення до суду середній заробіток за час затримки розрахунку становить 54136 грн, що підлягає стягненню відповідно до статті 117 КЗпП України. 26 грудня 2024 року від позивача надійшли письмові пояснення, відповідно до яких вона спростувала доводи, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву. Позивач зазначила, що запровадження в Україні воєнного стану та обмеження, пов`язані з воєнним часом, не звільняють роботодавця від обов`язку провести остаточний розрахунок із працівником, звільненим за угодою сторін. При цьому сам відповідач визнає факт наявності затримки з виплатами при звільненні, що, на думку позивача, підтверджує його порушення обов`язку, передбаченого законодавством. Позивач наголосила, що воєнний стан не звільняє роботодавця від відповідальності за невиконання трудових зобов`язань. У випадку звільнення працівника за угодою сторін роботодавець зобов`язаний провести розрахунок у день звільнення, включаючи заробітну плату, вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку, оплату за час тимчасової непрацездатності тощо. У підтримку цієї позиції позивач послалася на правовий висновок з постанови Рівненського апеляційного суду від 27 вересня 2024 року у справі № 556/535/24. Щодо наказу про призупинення трудових відносин від 30 грудня 2022 року № 38, позивач зазначила, що він не відповідає вимогам Закону № 2352-ІХ, оскільки не містить чіткого строку призупинення, не містить переліку працівників, на яких поширюється, та не визначає умов відновлення трудових відносин. Крім того, додаток до наказу не був наданий, як і докази ознайомлення позивача з наказом, зокрема її підпис. Позивач звернула увагу на те, що одночасно з наказом № 38 був виданий інший наказ № 37 про припинення простою, в якому зазначено, що працівники мають повернутись до виконання трудових обов`язків. На її думку, ці два накази суперечать один одному, а відтак створюють протиріччя в правовому регулюванні. Крім того, відповідач не довів, що наказ № 37 втратив чинність. Також позивач зазначила, що всі інші твердження відповідача, викладені у відзиві, є лише його припущеннями і не підтверджуються жодними належними доказами. Посилання на форс-мажорні обставини вона вважає безпідставними, оскільки відповідач не надав сертифікат Торгово-промислової палати, який би підтверджував такі обставини. Щодо доводів про пропуск строку звернення до суду, позивач вказала, що 20 квітня 2024 року вона направила відповідачу заяву-вимогу про виплату заробітної плати, а отже строк для звернення до суду обчислюється з цієї дати відповідно до статті 233 КЗпП України. Цю обставину вона підтвердила доказами надсилання. Позивач також вказала, що не отримала відповіді на свої заяви про звільнення, подані ще 22.01.2023 і 01.02.2023, а наказ про звільнення був виданий лише після її заяви від 17.07.2023 року, написаної на усну вимогу роботодавця. Вона підкреслила, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 31.07.2023 року, займала посаду кухаря, і після припинення простою її заробітна плата була встановлена у розмірі 5360 грн, що підтверджується відомістю нарахувань. З січня по липень 2023 року вона не отримувала заробітну плату, і це не було пояснено роботодавцем. У результаті цього утворилася заборгованість у розмірі 37520 грн. Позивач наголосила, що подала заяву про звільнення 17.07.2023 року, а роботодавець видав відповідний наказ 31.07.2023 року, однак у день звільнення розрахунок не був проведений. Вона також вказала, що 20.04.2024 року надіслала заяву-вимогу про виплату заборгованості, але відповідач не надав відповіді і не здійснив виплату. Виписка з банку свідчить про відсутність надходжень з боку відповідача з січня 2023 року. На думку позивача, у зв`язку з тим, що розрахунок не був проведений у день звільнення, а спір про розмір суми відсутній, відповідач має виплатити їй середній заробіток за весь час затримки відповідно до статті 117 КЗпП України. Вона розрахувала, що середньомісячна заробітна плата становить 5360 грн, середньоденна 178 грн 66 коп, а за 303 дні затримки відповідач має сплатити 54136 грн. Позивач просить суд прийняти подані пояснення, врахувати викладені доводи під час розгляду справи та задовольнити позов у повному обсязі, стягнувши з відповідача заборгованість із заробітної плати у сумі 37520 грн і середній заробіток за затримку розрахунку у сумі 54136 грн. На судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що з 2020 року перебувала у трудових відносинах з Комунальною установою «Центр надання соціальних послуг» Калинівської селищної ради, працювала кухарем у відділенні стаціонарного догляду. Після оголошення простою з жовтня 2022 року їй було встановлено оплату праці в розмірі 2/3 посадового окладу, а з січня 2023 року, відповідно до наказу про припинення простою, вона знову мала фіксовану заробітну плату в розмірі 5360 грн на місяць. Разом з тим, починаючи з січня 2023 року й до моменту звільнення 31 липня 2023 року, відповідач не здійснював виплату заробітної плати, попри неодноразові звернення. Вона подала заяву про звільнення за власним бажанням 17 липня 2023 року, а наказ про звільнення було видано 31 липня 2023 року. У день звільнення відповідач не провів остаточний розрахунок, як того вимагають частина перша статті 47 та стаття 116 КЗпП України. Лише 25 жовтня 2023 року їй було виплачено компенсацію за невикористану відпустку, але нарахована заробітна плата залишилась невиплаченою. Вона також повідомила, що направляла на адресу відповідача заяву-вимогу про виплату заборгованої заробітної плати, однак відповіді не отримала, а виплата також не була здійснена. Вказала, що за період з січня по липень 2023 року заборгованість із заробітної плати склала 37520 грн (5360 грн ? 7 місяців), що підтверджується відомостями про нарахування та банківською випискою. Крім того, у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, яка на момент звернення до суду становила 303 дні, відповідно до статті 117 КЗпП України, їй має бути виплачений середній заробіток у сумі 54136 грн. У зв`язку з наведеним, позивач [PERSON] просила суд задовольнити позов у повному обсязі. На судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснив, що позивачка перебувала у трудових відносинах із Комунальною установою «Центр надання соціальних послуг» Калинівської селищної ради, однак з 30 грудня 2022 року, відповідно до наказу № 38, дія трудового договору з нею була призупинена у зв`язку з обставинами, викликаними воєнним станом та неможливістю забезпечення робочого процесу. За його словами, даний наказ відповідає вимогам частини другої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», містить строк призупинення до припинення або скасування воєнного стану, а також додаток із переліком працівників, на яких він поширюється. Представник зазначив, що додаток до наказу був поданий через систему «Електронний суд», а сам факт ознайомлення працівників з наказом, з огляду на умови воєнного стану, здійснювався через телефонний та електронний зв`язок. Він також вказав, що відповідач не має доказів того, що позивачка з січня 2023 року виконувала трудові обов`язки, оскільки остання, за повідомленням бухгалтерії, перебувала у м. Кривий Ріг та працювала в іншій установі, про що повідомила по телефону. Представник підкреслив, що відсутність трудової функції в умовах призупинення трудового договору виключає обов`язок виплачувати заробітну плату. Стосовно затримки остаточного розрахунку, [PERSON] зазначив, що така мала місце, однак була спричинена форс-мажорними обставинами зокрема наслідками підриву Каховської ГЕС, які призвели до втрати частини документації. На підтвердження цих обставин представник послався на частину третю статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Крім того, представник відповідача наголосив, що позивачка пропустила тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, оскільки останньою подією, з якої вона могла дізнатися про порушення свого права, була часткова виплата 25 жовтня 2023 року, а позов подано лише 3 липня 2024 року. Заяви про поновлення строку подано не було, і поважні причини пропуску не доведені. У зв`язку з наведеним, представник відповідача [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. На судовому засіданні представник третьої особи Кожем`яка М.Ю. пояснив, що дії Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Калинівської селищної ради були викликані об`єктивними обставинами, пов`язаними з воєнним станом. Він зазначив, що наказ № 38 від 30 грудня 2022 року про призупинення дії трудового договору з позивачкою відповідає вимогам частини другої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки містить строк призупинення, умови відновлення трудових відносин і перелік працівників, на яких він поширюється. За словами [PERSON] , позивачка з січня по липень 2023 року не виконувала трудових обов`язків, перебувала в іншому місті та, ймовірно, працювала в іншій установі. Тому підстав для нарахування заробітної плати в цей період не було. Щодо затримки остаточного розрахунку, він пояснив, що вона сталася через форс-мажорні обставини зокрема, внаслідок підтоплення установи після підриву Каховської ГЕС було втрачено частину документації. Також представник підтримав доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду, вказавши, що позивачка не подала заяву про поновлення строку та не обґрунтувала поважність причин його пропуску. У зв`язку з наведеним просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до наказу КУ «Центр надання соціальних послуг» Калинівської селищної ради від 13 листопада 2021 року № 7 [PERSON] прийнято на посаду кухаря відділення стаціонарного догляду для постійного проживання за основним місцем роботи з 13 листопада 2021 року. Відповідно до Положення про комунальну установу «Центр надання соціальних послуг» Калинівської селищної ради, затвердженого рішенням сесії селищної ради від 20.09.2021 року №111, установлено, що Центр створено для надання соціальних послуг особам, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі шляхом забезпечення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання на визначеній території за адресою: [ADDRESS] (пункт 2.4 Положення). Згідно з пунктом 2.4 Положення, послуги надаються за місцем проживання/перебування особи (вдома) або в стаціонарному відділенні, і Центр здійснює діяльність через відповідні структурні підрозділи. Одним із таких підрозділів є відділення стаціонарного догляду, функціонування якого передбачає цілодобове перебування осіб, яким надається соціальна послуга, у приміщеннях Центру за конкретною адресою. Таким чином, місце надання соціальних послуг та виконання працівниками своїх посадових обов`язків є чітко визначеним і закріпленим у Положенні, і зміна місця виконання таких обов`язків (зокрема, переміщення в інший населений пункт або перехід на дистанційний режим) не відповідає організаційно-правовій природі Центру та змісту його функціонування. Згідно з відповіддю № 993213 від 26 грудня 2024 року, отриманою на запит суду за клопотанням представника відповідача вбачається, що [PERSON] за період з 01 січня 2023 року по 31 липня 2023 року, тобто по день звільнення не отримувала заробітну плату не від КУ ЦНСП Калинівської селищної ради, не від іншої установи, підприємства, організації. З жовтня по грудень 2023 року [PERSON] отримувала заробітну плату від ТОВ «Омега». Також в жовтні 2023 року їй було нараховано від КУ ЦНСП Калинівської селищної ради 7\~749,84 грн заробітної плати. Відповідно до листа ТОВ «АТБ-Маркет» від 22 жовтня 2024 року № М-2023-9135 [PERSON] у трудових відносинах протягом 2022 2023 років із вказаним товариством не перебувала. Відповідно до довідки «Про нараховану заробітну плату [PERSON] , яка працювала в КУ ЦНСП Калинівської селищної ради» Воронцовій за 2022 рік було нараховано 86418,62 грн, з яких 6000 грн допомоги на вирішення соціально-побутових питань, 15593 грн премій, 361,62 грн святкових. Зазначене також вбачається з Відомості зарахувань заробітної плати за період з 20 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року. Відповідно до наказу КУ «Центр надання соціальних послуг» Калинівської селищної ради від 31 липня 2023 року № 12 [PERSON] , кухаря, 31 липня 2023 року за угодою сторін було звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, на підставі її заяви від 17 липня 2023 року за № 2, в якій було вказано про необхідність її звільнення з 31 липня 2023 року. До трудової книжки [PERSON] відповідний запис внесено за № 25 від 31 липня 2023 року. Відповідно до наказу Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Калинівської селищної ради від 31 жовтня 2022 року № 31 вбачається, що у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов, необхідних для виконання працівником своїх посадових обов`язків, спричиненою збройною агресією проти України, та відсутністю можливості переведення на іншу роботу, відповідно до ст. 34 та 113 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial