Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~31 січня 2024 року позивачка [PERSON] звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області із вищевказаною позовною заявою, в якій просила суд стягнути з [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ), адреса реєстрації: [ADDRESS] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ), що проживає за адресою: [ADDRESS] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 20000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Позов обґрунтовано тим, що від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який на даний час мешкає разом із позивачкою, який навчається у Великодолинській початковій школі «Смарт», за навчання якого позивачка сплачує 8750 грн., щомісячно. Позивачка на даний час офіційно не працює, забезпечує сина самостійно, відповідач протягом чотирьох років після розірвання шлюбу матеріальної допомоги на утримання сина не надає, тому позивачка вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. Позивачці відомо, що відповідач працює другим помічником капітана та отримає заробітну плату в розмірі 3000-3500 дол. США. Ухвалою Овідіопольського\~районного суду\~Одеської області\~від 05.02.2024\~року прийнято\~до\~розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. У визначений в ухвалі суду про відкриття провадження строк 11.04.2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача визнав позовні вимоги частково на суму 1600 грн. щомісячно. Ухвалою суду від 05.06.2024 року \~заяву представника відповідача [PERSON] , адвоката Лук`ян С.Г. задоволено, здійснено перехід до розгляду справи в підготовчому провадженні. Ухвалою суду від 14.08.2024 року клопотання представника позивачки, адвоката Юрченко В.В., про витребування доказів задоволено. Ухвалою суду від 21.11.2024 року\~клопотання представника позивачки, адвоката Юрченко В.В., про витребування доказів задоволено. Ухвалою суду від 28.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 11 годину 26.03.2025 року. В судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримала свої позовні вимоги та просила суд слухати справу за її відсутності (а.с. 147). \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надавши до суду письмову заяву, в якій позов визнав частково з урахуванням відзиву на позовну заяву та проханням про слухання справи за його відсутності (а.с. 148). Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. \~ \~ \~ \~Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. \~ \~ \~ \~Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. \~ \~ \~ \~Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. \~ \~ \~ \~У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~ \~ \~ \~Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У відповідності до ст. 79 СК України - аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Таким чином, однією з необхідних умов отримання дружиною (чоловіком) аліментів є реальна спроможність другого з подружжя надавати таку матеріальну допомогу. Стаття\~80\~СК\~України\~передбачає \~аліменти\~присуджуються\~одному з\~подружжя\~у\~частці від\~заробітку\~(доходу)\~другого\~з\~подружжя і\~(або)\~у\~твердій\~грошовій сумі.\~Розмір\~аліментів\~одному з\~подружжя\~суд\~визначає з\~урахуванням\~можливості\~одержання утримання\~від\~повнолітніх\~дочки,\~сина,\~батьків\~та\~з урахуванням\~інших\~обставин,\~що\~мають\~істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. Згідно із ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, забезпечити здобування дитиною певною загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, батьки зобов`язані поважати дитину. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд - не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно\~із приписами\~ст.\~184\~СК\~України\~ суд\~за\~заявою\~одержувача визначає\~розмір\~аліментів\~у твердій\~грошовій\~сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтями 141,142,150\~СК України\~передбачено -\~мати,\~батько мають\~рівні права\~та обов`язки\~щодо дитини,\~незалежно від\~того,\~чи перебували\~вони у\~шлюбі між\~собою.\~Розірвання шлюбу\~між батьками,\~проживання їх\~окремо від\~дитини не\~впливає на\~обсяг їхніх\~прав і\~не звільняє\~від обов`язків\~щодо дитини.\~Діти мають\~рівні права\~та обов`язки\~щодо батьків,\~незалежно від\~того,\~чи перебували\~їхні батьки\~у шлюбі\~між собою. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно із ст. 155 СК України - здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності з ч. 2 та 3 ст. 157 СК України, той з батьків хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII\~та набула\~чинності\~для\~України 27\~вересня\~1991\~року,\~держава\~визнає\~право кожної\~дитини\~на\~рівень життя,\~необхідний\~для\~фізичного,\~розумового,\~духовного,\~морального\~і\~соціального розвитку\~дитини.\~Батьки\~або\~інші особи,\~які\~виховують\~дитину,\~несуть\~основну\~відповідальність за\~забезпечення\~в\~межах своїх\~здібностей\~і\~фінансових можливостей\~умов\~життя,\~необхідних\~для\~розвитку дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Стаття 51 Конституції України передбачає що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про матеріальне благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту всередині своєї держави. \~ \~ \~ \~Традиційно велика увага приділяється ЄСПЛ справам, пов`язаним з визначенням місця проживання та матеріального благополуччя дитини, а також з реалізацією права на спілкування з нею не тільки батьків, але й інших родичів: дідусів, бабусь. Принцип 6 Декларації прав дитини, проголошеної Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 р. передбачає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує матеріального утримання, любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 ЄКПЛ зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00, п. 23 ЄСПЛ від 18.07.2006 р.). Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 29.12.2011 року, від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Овідіопольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 02.12.2016 року (а.с. 9). Також судом встановлено, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.11.2020 року, яке набрало законної чинності 07.12.2020 року, шлюб, зареєстрований 29.12.2011 року Виконавчим комітетом Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, актовий запис № 19, між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] розірвано (а.с. 8). Згідно довідки, виданої Овідіопольською селищною радою Одеського району Одеської області № 18 від 03.01.2024 року, позивачка [PERSON] мешкає разом із сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). З матеріалів справи вбачається, що у відповідача [PERSON] , відсутнє будь-яке майно, що зареєстровано за ним, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 373533169 від 09.04.2024 року (а.с. 20). Судом також встановлено, що за позивачкою зареєстрована квартира [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з ДРРП № 373536236 від 09.04.2024 року, право власності на квартиру зареєстровано 29.05.2020 року (а.с. 22-23). Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, надісланої на запит суду, вбачається, що [PERSON] , 20.10.2021 року перетнув Державний кордон України. Суд критично ставиться до зазначених у позовній заяві обставин, що відповідач [PERSON] , працевлаштований моряком на посаді другого помічника капітана з отриманням заробітної плати біля 3000-3500 доларів, та наразі знаходиться в морському рейсі, враховуючи, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини. Більш того, диплом спеціаліста з додатком та лист Національного Університету «Одеська морська академія» від 28.02.2024 про те, що відповідач дійсно у 2014 році здобув фахову вищу освіту за спеціальністю «Судноводіння» та кваліфікацію спеціаліст судноводіння, не може слугувати доказом того, що на теперішній час відповідач [PERSON] дійсно перебуває у морському рейсі, та взагалі підтверджує його заробітну плату у розмірі 3000-35000 дол. США. Таким чином, суд вважає не доведеним розмір матеріального доходу (прибутку) відповідача, який в повній мірі дозволяє суду дійти висновку про можливість відповідача сплачувати аліменти у розмірі 20000 грн. на користь позивачки. Беручи до уваги практику ЄСПЛ, вимоги Законів, зокрема ст.ст. 182-184 СК України щодо суттєвих і документально підтверджених обставин, які обов`язково враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів (відповідача), відсутність у нього у інших дітей, непрацездатних родичів та інших утриманців, наявність у нього на банківських рахунках грошових коштів та його щомісячний дохід (заробітної плати) відповідача суд, оцінивши та проаналізувавши вищевказані обставини в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, в частині стягнення аліментів у\~твердій грошовій\~сумі\~відповідно\~до Закону\~(ст.\~184\~ч.\~2\~СК\~України) із визначенням розміру аліментів в сумі 5000 грн. на користь позивачки на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно, беручи до уваги, що вказана сума аліментів на дитину буде співрозмірною з доходами відповідача. Таким чином, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню зі стягненням з відповідача в порядку ст. 141 ЦПК України в дохід держави судового збору 1211,20 грн. за розгляд судом позовних вимог про стягнення аліментів, від сплати якого позивачка звільнена в порядку ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial