Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

25.11.2024 позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом, в якому просить: - позбавити [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] ; - стягнути солідарно з [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачі є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , однак не приділяють належної уваги дитині, не утримують її, не цікавляться розвитком, фізичним та психічним здоров`ям та не виявляють жодного інтересу до її внутрішнього світу. Із трирічного віку вихованням та утриманням неповнолітнього Всеволода займається його баба - позивач [PERSON] . Ухвалою судді від 13.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.01.2025. 21.01.2025 підготовче засідання відкладено на 14.02.2025 у зв`язку з неявкою сторін. 14.02.2025 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 05.03.2025. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.03.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 24.03.2025. У судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, просив не позбавляти його батьківських прав щодо сина та не заперечував проти стягнення з нього аліментів. Представник третьої особи вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзиву не подала. Заслухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON] та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26.07.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції (а.с. 6). Із відмітки у паспорті позивача та копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] убачається, що позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 8, 55), а також рідною бабою малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначила, що її донька [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з [PERSON] , від яких [INFO] народився [PERSON] . Із трирічного віку малолітній [PERSON] знаходиться на утриманні позивача та постійно проживає в її сім`ї. У свою чергу, відповідачі матеріальної допомоги на утримання дитини не надають, вихованням сина не займаються, не цікавляться його життям, не проявляють жодної ініціативи щодо зустрічей із сином, фактично самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків. 23.09.2024 о 16:28 надійшла заява до РУ про те, що 23.09.2024 о 16:28 за адресою: район [ADDRESS] , до ЧРУП із заявою звернулась громадянка [PERSON] , [INFO] , в якій просить допомоги в зборі документів для позбавлення батьківських прав доньки, [PERSON] , [INFO] , та зятя, [PERSON] . Батьки не беруть участі у вихованні своєї дитини, [PERSON] , [INFO] (копія талона-повідомлення єдиного обліку № 52652 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 26.09.2024 на а.с. 7). Відповіддю на вищевказану заяву Головне управління Національної поліції в Чернігівській області повідомило [PERSON] про те, що при проведенні перевірки встановити місце проживання [PERSON] не виявилось можливим, а також було здійснено телефонний дзвінок [PERSON] , котрий відмовився надавати будь-які письмові пояснення та повідомив, що в нього вже інша сім`я. Рекомендовано звернутися з цивільним позовом до суду, а також з письмовим зверненням до Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради. За результатами перевірки, згідно зібраних матеріалів, ознак кримінального правопорушення виявлено не було і по даному факту було прийняте рішення подальше перевірку припинити (а.с. 15). Як убачається з довідки станом на 26.09.2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 27.09.2024 № 6146, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом з бабою [PERSON] , [INFO] , та матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). 29.10.2024 у присутності сусідів [PERSON] , [PERSON] , майстра відділу з експлуатації житлового фонду, елементів благоустрою і санітарного утримання будинків та прибудинкової території [PERSON] , власника квартири [PERSON] складено акт про не проживання особи за місцем реєстрації, за змістом якого [PERSON] , 1983 року народження, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , не проживає за місцем реєстрації (а.с. 14). За змістом довідки Чернігівського дошкільного навчального закладу № 69 Чернігівської міської ради Чернігівської області № 01-32/81 від 04.11.2024, виданої [PERSON] , її онук [PERSON] , [INFO] , був зарахований та дійсно відвідував Чернігівський дошкільний навчальний заклад № 69 «Струмочок», з 02.09.2015 по 31.08.2019. За період перебування дитини в дитячому закладі бабуся займалася його вихованням (а.с. 13). Із довідки Чернігівської гімназії № 30 Управління освіти Чернігівської міської ради № 221 від 03.10.2024 убачається, що [PERSON] , [INFO] , навчається в Чернігівській гімназії № 30 з 02.09.2019 і по теперішній час. За час навчання учня в школі його навчанням і вихованням цікавилась тільки бабуся [PERSON] : відвідувала батьківські збори, спілкувалась з класним керівником та вчителями (а.с. 12). Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо їх неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , про що складений висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 06.03.2025 № 115. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини сьомої та восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до частини другої статті 150 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток. Згідно з пунктом другим частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В силу статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 07.12.2006) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. У справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до правових висновків, викладених у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 13.03.2019 у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24.04.2019 у справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18), від 25.11.2019 у справі № 640/15049/17 (провадження № 61-11607св19), від 17.01.2020 у справі № 712/14772/17 (провадження № 61-18550св19), від 29.01.2020 у справі № 127/31288/18 (провадження № 61-22060св19), від 29.01.2020 у справі № 643/5393/17 (провадження №61-4149св19), від 08.04.2020 у справі № 645/731/18 (провадження № 61-20399св19), від 13.10.2021 у справі № 359/8130/19 (провадження № 61-9758св21), позбавлення батьківських прав за пунктом 2 частини першої статті 164 СК України має такі особливості: - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками; - позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України; - розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері/батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК (2947-14). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести, і його слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в їх діях. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23.11.2021 у справі № 592/17972/19. Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що у спорі про позбавлення батьківських прав позивачу необхідно довести, що це призведе до покращення життя дитини. Ураховуючи ставлення відповідача [PERSON] до своїх обов`язків по вихованню та матеріальному забезпеченню [PERSON] , суд вважає за доцільне позбавити її батьківських прав відносно сина. Разом з тим, під час судового розгляду відповідач [PERSON] категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] , стверджуючи, що бере участь у його матеріальному утриманні та періодично спілкується з ним, цікавиться його фізичним, моральним та духовним розвитком. При цьому, не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання малолітнього сина Всеволода, вважаючи, що це буде в інтересах дитини. На підтвердження своїх заперечень щодо позбавлення батьківських прав надав копію виписки Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», з якої вбачаються перекази на картку позивача. Факт участі відповідача [PERSON] у матеріальному утриманні дитини позивач визнає, проте вважає таку допомогу недостатньою. Крім того, [PERSON] пояснив факт проживання його сина з позивачем тим, що здійснює догляд на непрофесійній основі за своїм батьком, [PERSON] , інвалідом І групи, про що свідчить копія довідки про отримання (неотримання) допомоги від 23.12.2024 № 3806, виданої Департаментом соціальної політики Чернігівської міської ради. При цьому, суд критично ставиться до висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки він недостатньо обґрунтований. Отже, суд вважає, що , з урахуванням винної поведінки батька, її характеру та особи відповідача, наразі позбавлення [PERSON] батьківських прав є занадто суворим заходом впливу на батька, який частково виконує свої батьківські обов`язки. Пленум Верховного Суду України в пункті 18 постанови від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» орієнтує суди нижчих ланок на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. У зв`язку з цим у виняткових випадках при доведеності винної поведінки батьків з урахуванням її характеру, особи батьків та інших конкретних обставин суд може відмовити в задоволені позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу її органам опіки та піклування, якщо цього потребують інтереси дитини. У ході судового розгляду встановлено, що відповідачем [PERSON] недостатньо виконуються батьківські обов`язки щодо виховання сина, проте він має бажання і намір це змінити, а тому суд вважає за необхідне попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Щодо стягнення з відповідачів аліментів суд зазначає наступне. За приписами частини третьої статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. У справі встановлено, що неповнолітній [PERSON] тривалий час проживає разом з бабою. Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.04.2022 у справі № 221/9049/19, частина третя статті 242 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) прямо допускає існування інших законних представників, крім батьків (усиновлювачів) та опікунів. Так, законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Відповідно до частини другої статті 258 СК України, частини третьої статті 242 ЦК України, частини першої статті 56 ЦПК України, частини першої статті 59 ЦПК України баба і дід, за умови, що дитина проживає з ними тривалий час, є її законними представниками і мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних онуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною другою статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною першою статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Ураховуючи вимоги чинного законодавства України, яким не передбачено солідарне стягнення аліментів, обов`язок відповідачів утримувати неповнолітнього сина, суд вважає за можливе стягнути аліменти з відповідачів на користь позивача на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі по 1/8 частині всіх видів їх заробітку (доходу) з кожного, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів належить стягнути судовий збір.

Outcome: partial