Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

В провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування та прокуратури, стягнення витрат на правову допомогу під час досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи, стягнення втраченої (упущеної) вигоди, судова справа № 204/3274/24. 25 січня 2025 року у вказаній справі ухвалено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] : матеріальну шкоду у сумі 28 104 гривні 26 копійок, процесуальні витрати у сумі 318 000 гривень та моральну шкоду у сумі 7\~303 000 гривень. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення. 27 січня 2025 року на адресу суду надійшла спільна заява позивачки та її представника про ухвалення додаткового рішення. В обґрунтування заяви зазначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката та витрати, пов`язані з явкою позивача до суду з місця роботи підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 549 000 гривень та витрати пов`язані з явкою позивача до суду з місця роботи у розмірі 3315 гривень 73 копійки. 04 лютого 2025 року на адресу суду надійшли письмові заперечення представниці ГУ НП в Дніпропетровській області на заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій вона вимоги заяви не визнає, проти її задоволення заперечує. В обґрунтування заперечень зазначає, що в поданій позовній заяві позивачкою не було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом цивільної справи. Вказує, що у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 922/2821/18 зазначено, що неповідомлення учасником справи іншого учасника справи про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, а також не направлення на його адресу документів на підтвердження відповідних вимог позбавляє іншого учасника справи можливості подати до суду клопотання про зменшення розміру таких витрат, що стало однією з підстав для відмови у задоволенні заяви товариства про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції. Разом з цим, зазначає, що ВП ВС у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Вважає, що оскільки позивачкою в позовній заяві не було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачка очікує понести у зв`язку з розглядом справи, то заява про ухвалення додаткового рішення не підлягає задоволенню. Крім того, вказує на те, що позивачкою не надано до суду та іншим учасникам справи докази, які б підтверджували фактичне перерахування (сплати) нею коштів адвокату, тобто не надано платіжні доручення на оплату його послуг та квитанції про їх оплату. Стверджує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. При цьому зазначає, що на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Вказує, що ГУНП вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у даній справі у розмірі 549 000 гривень є завищеною, оскільки підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а тому не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені скаржником як витрати на правову допомогу. Більш того, вважає, що витрати на правову допомогу не відповідають критерію розумності, співмірності та пропорційності щодо предмета оскарження. Тому, прохає суду задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити. 06 лютого 2025 року на адресу суду надійшли письмові заперечення представниці Дніпропетровської обласної прокуратури Армашової І.М., в яких вона вимоги заяви не визнає, проти її задоволення заперечує. В обґрунтування заперечень зазначає, що до пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді, інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду, допомога, пов`язана зі збором доказів, вартість послуг помічника адвоката, інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Вказує, що п. 5 договору про надання правової допомоги позивачці визначено, що в цивільному процесі клієнт зобов`язаний сплатити представнику умовний гонорар після прийняття остаточного рішення в зазначеній справі. Так, оскільки рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 204/3274/24 було проголошено 22 січня 2025 року, а із заявою про ухвалення додаткового рішення позивачка звернулася до суду 27 січня 2025 року, то станом на дату звернення з даною заявою остання повинна була сплатити своєму представнику гонорар, однак матеріали справи документів,\~що свідчать\~про оплату\~гонорару та\~інших витрат,\~пов`язаних\~із наданням\~правничої допомоги,\~оформлених у\~встановленому законом\~порядку,\~не містять.\~Крім того,\~зазначає про\~те,\~що з Акту виконаних робіт від 24 січня 2025 року за Договором про надання правової допомоги від 12 січня 2024 року адвокатом було витрачено 10 годин на попереднє усне консультування клієнта та 26 годин на усний аналіз спору, що по суті є одним видом робіт, який не вимагає такої кількості витраченого часу, враховуючи складність даної справи. Зазначає, що державна інформаційна система «Єдиний державний реєстр судових рішень» містить велику кількість рішень по даній категорії справ, в тому числі й практику Верховного Суду, Великої палати Верховного Суду із даних правових відносин. Тому вважає, що заявлена вартість робіт за надану адвокатом усну консультацію є нерозумною та неадекватною. Також вказує на те, що відповіді на відзиви у справі фактично є тотожними, а отже не можуть вимагати витрачання такої кількості часу для їх підготовки адвокатом. Разом з цим, зазначає, що вартість складання позовної заяви (300\~000 гривень) та підготовка письмових пояснень у справі (100\~000 гривень) є явно завищеними в декілька разів. Тому вважає, що сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 549\~000 гривень не є співмірною, обґрунтованою та такою, що не відповідає принципу справедливості. Тому, вважає, що вимога про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованою та відповідно такою, що не підлягає задоволенню. 10 лютого 2025 року на адресу суду надійшов відгук позивачки на заперечення, в яких вона зазначає про те, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ст. 133 ЦПК України, належать витрати на професійну правничу допомогу. Вказує, що такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Стверджує, що в позовній заяві наданій 02 квітня 2024 року нею було заявлено, що заява про стягнення з відповідача Державної казначейської служби України на її користь понесених витрат на професійну правничу допомогу на підставі додаткового рішення суду буде подана разом із доказами на підтвердження їх понесення відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України протягом 5 днів після прийняття судом рішення по суті спору. Суми відшкодування на професійну правничу допомогу розраховуються з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Стверджує, що оплата послуг представника вважається фактично понесеною, якщо заявник сплатив її або зобов`язаний сплатити за договором про умовний гонорар. Зазначає, що відповідно до договору на правову допомогу, гонорар ґрунтувався на Рекомендаціях щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару затвердженого Радами адвокатів низькі областей України, тобто враховувалися зазначені Рекомендації. Данні документи були отримані сторонам під час розгляду цивільної справи судом. Суми відшкодування на професійну правничу допомогу нею розраховувалися з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Крім того, зазначає про те, що нею було враховано складність кримінальної справи, значення кримінальної справи, в тому числі, впливом вирішення справи на її репутацію, як державного службовця працівника центрального органу виконавчої влади, що свідчить про співмірність, розумність та обґрунтованість таких витрат за надану її правову допомогу. Разом з цим, вказує на те, що окрім неї та її захисника Токарєва В.В. допомога у формуванні поданих до суду додатків доказів була надана на волонтерських засадах (юристами, журналістами, колегами та членами родини), які на протязі чотирьох місяців надавали допомогу у вільний від праці час, тому на підготовку, копіювання та засвідчення додатків до позовної заяви, копій позовної заяви сторонам та третім особам у справі затрачено захисником лише 20 годин, весь інший час, а це ще більше 50 годин роботи (які не були враховані, бо це була безоплатна допомога) виконано саме волонтерами. Тому вказані в акті виконаних робіт від 24 січня 2025 року години праці захисника Токарєва В.В. це маленька частка великої праці команди з 12 осіб, 10 з яких залишилися за кадром, але які впевнені в перемозі справедливості. При цьому, зазначає, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, натомість відповідачами не співмірності розміру таких витрат на оплату правової допомоги не доведена, належними доказами не підтверджена. Тому прохає суд заперечення відповідачів не враховувати, а заяву задовольнити. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд заяви щодо ухвалення додаткового рішення за їх відсутності. У судовому засіданні, що відбулося 06 березня 2025 року, прокурорка Армашова І.М., заперечувала проти задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, обґрунтування надала аналогічні тексту письмових заперечень. У судовому засіданні, що відбулося 06 березня 2025 року, представниця ГУНП в Дніпропетровській\~області Штирхунова А.Д., заперечувала проти задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, обґрунтування надала аналогічні тексту письмових заперечень. У судовому засіданні, що відбулося 06 березня 2025 року, представниця Державної казначейської служби Пращенко Ю.О., заперечувала проти задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, підтримала думку відповідачів. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ч. 3 ст.133\~ЦПК України до\~витрат,\~пов`язаних\~з розглядом\~справи,\~належать витрати:\~на професійну\~правничу допомогу; пов`язані\~із залученням\~свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; пов`язані\~з витребуванням\~доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Так, звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення позивачка, з-поміж іншого, прохала суд стягнути з відповідачів понесені нею витрати на її явку до суду з місця роботи у сумі 3315 гривень 73 копійки. Натомість суд зазначає, що відповідно до вимогами ч. 1 ст. 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони, а відтак вимоги позивачки в цій частині не підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги представником в цивільному процесі від 12 січня 2024 року надавав адвокат Токарєв Валентин Васильович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1689 від 29 травня 2007 року). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Токарєвим В.В. надано акт виконаних робіт (до договору про надання правової допомоги від 12 січня 2024 року) на загальну суму 549\~000 гривень. Натомість, відповідачами даний акт виконаних робіт не визнається, зокрема з тих підстав, що по-перше, позивачкою не надано доказів сплати представнику наданих послуг, по-друге, складність справи не вимагає такої кількості витраченого часу представником позивачки та, по-третє, вимоги є неспівмірними. Однак, суд не погоджується в повній мірі з доводами представників відповідачів, з огляду на наступне. Так, Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Також, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зробила висновок про законність включення «гонорару успіху» адвоката до судових витрат і наголосила на необхідності визначення сторонами розумних меж такого гонорару. ВП ВС виходила із того, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом і клієнтом, у межах правовідносин, між якими й може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. Суд зазначив, що в контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх сумірність із ціною позову та складністю справи. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Так, позивачка в обґрунтування розміру наданих їй послух з правової допомоги, з-поміж іншого, посилалася на те, що нею було враховано складність кримінальної справи, значення кримінальної справи, в тому числі, впливом вирішення справи на її репутацію, як державного службовця працівника центрального органу виконавчої влади, що на її думку, свідчить про співмірність, розумність та обґрунтованість таких витрат за надану їй правову допомогу. Однак, суд зауважує, що витрати позивачки на правову допомогу у кримінальному провадженні судом вже стягнуто рішенням суду у цій справі від 20 січня 2025 року, а тому вони не можуть враховуватися в розмір понесених нею витрат на правову допомогу під час розгляду цієї цивільної справи, а відтак суд вважає, заявлений позивачкою розмір витрат на правову допомогу у сумі 549\~000 гривень явно завищеним. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, враховуючи співмірність та пропорційність понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, зважаючи на те, що позовні вимоги [PERSON] до Держави Україна\~в особі\~Дніпропетровської обласної\~прокуратури та\~ГУНП України\~в Дніпропетровській\~області про\~відшкодування матеріальної\~та моральної\~шкоди,\~завданої діями\~органів досудового\~розслідування та\~прокуратури,\~стягнення витрат\~на правову\~допомогу під\~час досудового\~слідства та\~судового розгляду\~кримінальної справи,\~стягнення втраченої\~(упущеної)\~вигоди задоволено\~частково, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов переконливого висновку про можливість стягнення з Державного бюджету України на користь позивачки витрати на правничу допомогу у межах цієї цивільної справи у розмірі 50000 гривень, оскільки саме такий розмір витрат на професійну правову допомогу відповідає принципу розумності, співмірності, пропорційності та справедливості. На підставі викладеного,

Outcome: approved