Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

Представник позивача адвокат Косєй К.В. в грудні 2024 року звернулася до суду з позовом до відповідача у якому просить змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються з відповідача на утримання [PERSON] , [INFO] визначивши його у частці від доходу в розмірі 1/4 усіх видів доходу відповідача щомісячно але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.04.2014 року Комсомольським районним судом м. Херсона винесено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі\~500 гривень щомісячно починаючи з 26.02.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Представник позивача в позові зазначає, що підставою звернення позивача до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів є те, що з дня ухвалення рішення про стягнення аліментів пройшов тривалий проміжок часу, витрати на утримання дитини збільшилися та сума аліментів, що визначена рішенням суду є недостатньою на сьогоднішній день на її утримання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.12.2024 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.01.2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, у прохальній частині позовної заяви представник позивача просила розгляд справи проводити за її відсутності. Просила позовні вимоги задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема шляхом опублікування оголошень про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судової влади України. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст.223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши подані позивачем письмові документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона № 667/1474/14-ц від 04.04.2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі\~500 гривень щомісячно починаючи з 26.02.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області 14.02.2015 року складено актовий №105. Згідно постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в АР Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кузьменка І.М. від 19.11.2024 року відкрито виконавче провадження №76598463. Підставою звернення до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів є те, що позивач не може повністю забезпечити та задовольнити потреби неповнолітньої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Приписами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дитини, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати свою неповнолітню дитину. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Аналогічна вимога міститься і в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Аналізуючи вищевказані правові норми законодавства суд дійшов висновку, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі). Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру. З огляду на зазначене, враховуючи вимоги статей 182, 184 СК України, встановлений законодавством прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши те, що в умовах збільшення рівня цін, а відтак збільшення витрат на утримання дитини встановлений розмір аліментів ставить дитину у скрутне матеріальне становище, а отже суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Враховуючи вищевказані обставини по справі, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який встановлений на даний час ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», рівність прав як позивача так і відповідача щодо обов`язків по вихованню та утриманню дитини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо розміру аліментів на утримання дитини, як таких, що відповідають положенням закону. У зв`язку з наведеним суд вважає змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються на утримання дитини з твердої грошової суми в розмірі 500 гривень щомісячно на частину від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не нижче 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. До вимоги про зміну способу аліментів положення ч.1 ст. 191 СК України не підлягають застосуванню, тому, аліменти у новому розмірі, підлягають стягненню з моменту набрання даним рішенням законної сили. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, такі судові витрати стягуються з другої сторони. Отже, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп.

Outcome: approved