Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Юріївської об`єднаної територіальної громади в особі Юріївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що [INFO] помер її батько, [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді належного спадкодавцю житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Окрім позивачки інших спадкоємців за законом після смерті [PERSON] , які прийняли спадщину, немає. У встановленому законом порядку [PERSON] прийняла спадщину, а згодом звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, однак постановою державного нотаріуса Юр`ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 10.02.2025 їй відмовлено у вчиненні зазначеної нотаріальної дії в зв`язку з тим, що відсутній документ, який посвідчує право власності спадкодавця на майно, а також відсутністю державної реєстрації речового права. Виходячи з викладеного, позивачка позбавлена можливості оформити своє право на спадщину в нотаріальному порядку, тому змушена звернутись до суду та просить визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Ухвалою від 04.03.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження та витребувано від Юр`ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області копію спадкової справи. Позивачка в судове засідання не з`явилась, але в позові просила розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача Юріївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву, в якій просив провести судове засідання за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, беручи до уваги визнання позову відповідачем на стадії підготовчого провадження, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що за [PERSON] на підставі рішення Виконавчого комітету Павлоградської районної Ради народних депутатів № 388/2 від 30 листопада 1988 року визнано право власності на житловий будинок, загальною площею 103,9 кв. м, житловою площею 56,2 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Чорнявщинської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області 19 червня 2000 року. Оскільки, спадкодавець помер до 01 січня 2004 pоку, при вирішенні питання щодо спадкування належного йому майна слід застосувати норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР, прийнятого 18.07.1963 року та введеного в дію з 01.01.1964 року. Статтею 524 ЦК Української РСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно зі статтею 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Як виходить зі свідоцтв про народження та про укладення шлюбу, в результаті якого змінено прізвище позивачки, [PERSON] є донькою [PERSON] , тобто спадкоємцем першої черги за законом. Згідно з приписами статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням, а тому зі змісту цієї норми виходить, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. За положеннями статей 560, 561 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивачка, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву, прийняла після смерті [PERSON] спадщину, до складу якої увійшло й право на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Інші спадкоємці першої черги за законом - дружина померлого [PERSON] та син [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк спадщину не прийняли, про що свідчить копія спадкової справи № 331, заведена 11.12.2000. [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений житловий будинок, проте, постановою від 10 лютого 2025 року державний нотаріус Юр`ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області відмовив у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що вона не надала оригінал правовстановлюючого документа на будинок, оскільки за життя батько не отримав свідоцтва про право власності на будинок та не зареєстрував своє право на майно. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (п. 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5). На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Оскільки [PERSON] не надала нотаріусу свідоцтва про право власності на житловий будинок, постанова державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом є такою, що відповідає вимогам нормативних актів. Аналізуючи підстави вважати, що спадкодавцю належало право власності на нерухоме майно, яке підлягає спадкуванню, суд доходить таких висновків. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Відповідно до довідки № 61 від 25.02.2025, виданої Виконавчим комітетом Юріївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області, за відомостями погосподарських книг № 2 за 1980-1982 роки, № 2 за 1983-1985 роки, № 3 за 1991-1995 роки та № 2 за 1996-2000 роки в період з 17.02.1982 року до 17.06.2000 року (дня смерті спадкодавця) головою домогосподарства, розташованого за адресою: [ADDRESS] , значився [PERSON] . Згідно з довідкою, виданою КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 08.11.2024, право власності на вказаний житловий будинок не зареєстровано, але проводилась інвентаризація на ім`я власника будинку [PERSON] . Одночасно слід відмітити, що час завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Оскільки спірний будинок збудований у 1970 році, застосуванню підлягає законодавство, яке визначало умови та правові наслідки будівництва житлових будинків на момент його завершення, зокрема положення ЦК УРСР 1963 року, Закон України «Про власність", Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі Указ від 26 серпня 1948 року) і прийняту відповідно до цього Указу постанову Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків". Відповідно до ст. 2 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. За положеннями ст.ст. 100, 101 ЦК УРСР 1963 року громадяни могли мати у власності житловий будинок, причому глава 10 "Особиста власність" цього ж Кодексу не пов`язувала виникнення такого права з його обов`язковою державною реєстрацією. Згідно з Указом від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів. Відповідно до статті 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин мав право купити або збудувати для себе на праві власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56 (далі - Інструкція). Відповідно до Інструкції реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об`єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української РСР, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Вказана Інструкція не пов`язувала виникнення права власності на майно з його реєстрацією. Крім того, положення ЦК УРСР 1963 року також не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок з його обов`язковою державною реєстрацією. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Отже, за вказаними нормативними актами підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним будинку з додержанням відповідних вимог незалежно від подальшого отримання свідоцтва про право власності та проведення державної реєстрації права власності. Також в матеріалах справи відсутній акт прийняття будинку в експлуатацію, однак порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше на законодавчому рівні було визначено постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення". Тобто, до 05.08.1992 року взагалі не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію з метою подальшого оформлення права власності. ВССУ у листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі. Вищезазначені обставини та докази у своїй сукупності доводять те, що за життя [PERSON] у встановленому на той час порядку набув право власності на спірний житловий будинок. На теперішній час право власності на спірне майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно ні за ким не зареєстроване. Таким чином, суд відмічає, що неотримання спадкодавцем свідоцтва про право власності та нездійснення реєстрації такого права стали саме тими обставинами, що унеможливили оформлення позивачкою [PERSON] права на спадщину в нотаріальному порядку. За нормами, закріпленими в ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позивачка є спадкоємицею за законом першої черги після смерті [PERSON] , інші спадкоємці, які могли б претендували на спадкове майно згідно даних Спадкової справи № 331, не прийняли спадщину, відсутність свідоцтва про право власності та його державної реєстрації на житловий будинок за спадкодавцем позбавляє спадкоємицю можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує клопотання позивачки про залишення витрат зі сплати судового збору за нею. На підставі викладеного,

Outcome: approved