Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

[PERSON] , в особі представника адвоката Ткаченко Є.О. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору орендної ділянки недійсним, скасування реєстрації речового права та повернення земельної ділянки, в якій просить визнати договір оренди земельної ділянки № б/н від 16.09.2012 між [PERSON] та ФОП [PERSON] , державна реєстрація якого здійснена 26.12.2012, недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, зокрема скасувати державну реєстрацію вказаного договору оренди земельної ділянки, скасувати реєстрацію іншого речового права, яке виникло у ФОП [PERSON] на підставі вказаного договору, повернути земельну ділянку, що є об`єктом договору оренди земельної ділянки № б/н від 16.09.2012. В обґрунтування позову зазначає, що 17 січня 2024 року Харківським апеляційним судом проголошено Постанову у справі № 611/663/21, відповідно до якої Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 15 лютого 2022 року в цій же справі змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову, тобто мотивувальна частина має бути викладена в редакції цієї Постанови Харківського апеляційного суду. Згідно зазначеної Постанови, висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу його учасників. У справі за позовом заінтересованої особи про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та застосування наслідків недійсності правочину як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. У справі № 611/663/21 сторонами договору оренди земельної ділянки від 16.09.2012 року є [PERSON] та ФОП [PERSON] . Позов пред`явлено позивачем лише до Фізичної особи підприємця [PERSON] , в той час як [PERSON] є третьою особою, а не співвідповідачем. Позивач клопотань про залучення [PERSON] співвідповідачем не заявляв. З огляду на незалучення до участі у справі особи, питання про права та обов`язки якої підлягають вирішенню за результатами позовних вимог, у задоволенні позову суду першої інстанції слід було відмовити з цих підстав. Таким чиним, скасувавши Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 15 лютого 2022 року та відмовляючи у позові з процесуальних підстав, справу № 611/663/21 так і не було вирішено по суті. Отже, [PERSON] вважає необхідним звернутись до суду з позовною заявою про наступне: 16 вересня 2012 року між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] підписаний договір оренди земельної ділянки № б/н, державна реєстрація якого була здійснена 26 грудня 2012 року Управлінням Держкомзему у Барвінківському районі. Крім того, цього ж дня був підписаний і Акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду. При укладенні Договору, сторони погодили, що Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області відповідно до кадастрового плану (п. 1.1. Договору). Об`єктом оренди за зазначеним вище Договором, є земельна ділянка площею 8.0231 гектарів, яка належить Орендодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ЯК № 249176, виданого на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВМС № 094992 від 06.03.2009 року за № 647 та зареєстрованого у Барвінківському районному відділі реєстрації, про що у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю вчинений запис № 632040001000141 від 15.11.2011. Відповідно до Списку співвласників земельної ділянки до Державного акту вбачається, що земельна ділянка поділена на рівні частки та частка кожного із співвласників становить 1/5, а саме: [PERSON] 1/5 частка, [PERSON] 1/5 частка, [PERSON] 1/5 частка, [PERSON] 1/5 частка, [PERSON] 1/5 частка. Однак, на момент укладення Договору, двоє із співвласників - [PERSON] та [PERSON] не мали достатнього обсягу цивільної дієздатності. Зазначає,\~що Службою\~у справах\~дітей Барвінківської\~районної державної\~адміністрації Харківської\~області у\~відповіді на\~адвокатський запит\~від 16.03.2021\~№ 59\~повідомлено,\~що на\~комісії з\~питань захисту\~прав дитини\~не розглядалося\~питання щодо\~надання дозволу\~на укладання\~Договору оренди\~земельної ділянки\~б/н\~від 16.09.2012\~на ім`я\~ [PERSON] ,\~ [INFO] . Тому для забезпечення дотримання майнових прав, сторонам договору необхідно було отримати письмовий дозвіл органу опіки і піклування відповідного органу місцевого самоврядування на укладення Договору. Крім того, підпис від імені позивача здійснено не його законним представником, на спірному договорі підпис вчинено іншою особою без дотримання положень ст. 207 ЦК України, а також за відсутності належної довіреності, наданої за правилами статей 244, 245 ЦК України. Вважає, що за таких обставин під час укладання спірного договору, текст договору було підписано від імені позивача сторонньою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення такої дії. А тому, не можна вважати, що сторони досягли усіх істотних умов договору оренди землі, що є підставою, передбаченою ст. 15 Закону України «Про оренду землі» для визнання спірного договору недійсним. Відповідачкою [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. В обґрунтування посилається на те, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав є неефективним, оскільки, правовий механізм визнання правочину, вчиненого малолітньою особою, недійсним, відсутній. У випадку вчинення правочину малолітньої особою за межами її цивільної дієздатності і відсутності його подальшого схвалення батьками, ефективним способом захисту порушених прав є застосування насідків недійсності нікчемного правочину, а не визнання правочину недійсним. Крім того вказала, що в поданій позовній заяві позивачем не зазначено жодних доказів щодо порушення прав та інтересів неповнолітнього (на день укладення правочину) [PERSON] , звуження обсягу його існуючих майнових прав, спричинених внаслідок укладення договору оренди земельної ділянки його батьками. Також у поданій позовній заяві позивач не наводить доказів і не посилається на обставини, які свідчили б про те, що його батьки з дня укладання договору оренду землі висловлювали б якісь претензії до орендаря. Крім того, відповідачкою [PERSON] до суду подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій остання вказує, що оспорюваний договір укладений 19.09.2012. З моменту укладання договору до моменту відкриття провадження пройшло майже 12 років. У поданій позовній заяві позивач не порушує питання щодо поновлення строку позовної давності і не зазначає час, коли йому стало відомо про порушення його прав. Вказує, що 08.01.2019 до Барвінківського районного суду Харківської області надходила позовна заява [PERSON] до [PERSON] із аналогічним предметом позову (визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, справа № 611/13/19), і позивач ( [PERSON] ) мав статус третьої особи без самостійних вимог у справі № 611/13/19, йому (позивачу) станом на момент звернення до суду вже щонайменше як п`ять років відомо про наявність такого договору оренди земельної ділянки, і відповідно про факт ймовірного порушення його прав. Справа № 611/13/19 залишена без розгляду Ухвалою від 11 березня 2020 року у зв`язку із задоволенням заяви представника позивача [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду. Також у відзиві [PERSON] вказувала на необхідність письмового опитування позивача [PERSON] , та поставити останньому наступні питання: З якого моменту [PERSON] дізнався про існування спірного договору оренди земельної ділянки? Яким чином? Чи звертався [PERSON] з будь-якими претензіями до [PERSON] з приводу договору оренди земельної ділянки? Представником позивача\~ адвокатом\~Ткаченко Є.О.\~до суду\~надано відповідь\~на відзив,\~в якій\~остання просить\~суд позовні\~вимоги задовольнити\~в повному\~обсязі.\~Вказує на\~те,\~що окрім\~порушення порядку\~щодо вчинення\~правочину без\~дозволу органу\~опіки та\~піклування,\~в результаті\~чого правочин\~є нікчемним\~за законом\~(ст.\~224\~ЦК України),\~позивач у\~своєму позові\~також посилається\~на порушення\~законодавства в\~частині представництва,\~а саме\~представництва за\~довіреністю (ст.ст.\~244,\~245\~ЦК України),\~оскільки відповідач\~ [PERSON] ,\~від імені\~якого підписаний\~договір,\~не є\~законним представником\~в розумінні\~ст.\~242\~ЦК України,\~що є\~підставою для\~застосування ч.\~1\~ст.\~203\~ЦК України,\~відповідно до\~якої зміст\~правочину не\~може суперечити\~цьому Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Отже, вчинення правочину без відповідної довіреності та наявності достатніх повноважень свідчить про недійсність правочину. І норми про наступне схвалення правочину не можуть бути застосовані до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя. Таким чином, виходячи із ч. 1 ст. 203 ЦК України, позивач обрав вірний спосіб захисту. Крім того, зазначає, що відповідачка [PERSON] у своєму відзиві помилково посилається саме на ч. 2 ст. 221 ЦК України, оскільки в ній мова йде про наслідки вчинення правочину малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності. В даному випадку правочин був вчинений не позивачем, а лише стосувався майнових прав позивача, а ці правовідносини регулюються зовсім іншими нормами і не мають жодного відношення до ст. 221 ЦК України. А тому вважають, що порівняльна таблиця статей 221 та 222 ЦК України взагалі не стосуються предмету спору. [PERSON] також у відзиві зазначає, що позивач до спірних правовідносин застосовує норму ст. 222 ЦК України, але це не відповідає дійсності, адже позивач не зробив жодного посилання на ст. 222 ЦК України, а тому вся аргументація [PERSON] з цього приводу є недоречною. Також представник позивача звернула увагу суду на те, що однією із підстав звернення з позивача до суду є відсутність дозволу органів опіки і піклування на укладання спірного договору. Адже саме наявність такого дозволу вимагає спеціальний Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», у частині 4 статті 12 якого зазначено, що «для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. І вказана норма діяла також в момент укладання спірного договору оренди - 16.09.2012. Зазначена норма є спеціальною в цих правовідносинах, і не виключається ст. 14 Закону України «Про оренду землі», на яку посилається відповідачка [PERSON] у своєму відзиві. Відповідачем [PERSON] також подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення та просив суд розглянути справу за його відсутності. Позивачем [PERSON] до суду надана заява свідка, в якій останній письмово надав відповіді на запитання поставлені у відзиві відповідачки [PERSON] , а саме зазначив, що: він, [PERSON] дізнався про існування спірного договору оренди земельної ділянки коли його брат [PERSON] у 2019 році звернувся до суду з позовною заявою про визнання цього договору недійсним; про наявність спірного договору дізнався з телефонних розмов з рідними, які повідомили його, що відкрито судове провадження у справі № 611/13/19, до якої його, як співвласника, залучено в якості третьої особи; претензій відповідачу [PERSON] він не направляв, але у 2021 році звернувся до суду з позовом про визнання спірного договору недійсним у справі 611/663/21. Представник позивача адвокат Ткаченко Є.О. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Нетудихата Д.В. у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовні заяву та у заяві про застосування позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, у наданому відзиві позовні вимоги визнав та просив справу розглядати без його участі. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог, дійшов наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За ст. 77 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду підчас ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. В судовому засіданні встановлено, що 16 вересня 2012 року між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] підписаний договір оренди земельної ділянки № б/н, державна реєстрація якого була здійснена 26 грудня 2012 року Управлінням Держкомзему у Барвінківському районі. При укладенні Договору, сторони погодили, що Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області відповідно до кадастрового плану (п. 1.1. Договору). Об`єктом оренди за зазначеним вище Договором, є земельна ділянка площею 8.0231 гектарів, яка належить Орендодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ЯК № 249176, виданого на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВМС № 094992 від 06.03.2009 року за № 647 та зареєстрованого у Барвінківському районному відділі реєстрації, про що у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю вчинений запис № 632040001000141 від 15.11.2011. Крім того, цього ж дня, 16.09.2012, сторонами договору оренди був підписаний і Акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія ЯК № 249176, виданого на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВМС № 094992 від 06.03.2009 за № 647 та зареєстрованого у Барвінківському районному відділі реєстрації, про що у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю вчинений запис № 632040001000141 від 15.11.2011, земельна ділянка площею 8.0231 гектарів, кадастровий номер 6320483600:01:000:0145, сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області, належить [PERSON] . Водночас, згідно додатку до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 249176, а саме списку співвласників земельної ділянки, вказана земельна ділянка поділена на рівні частки та частка кожного із співвласників становить: [PERSON] 1/5 частка, [PERSON] 1/5 частка, [PERSON] 1/5 частка, [PERSON] 1/5 частка, [PERSON] 1/5 частка. Тобто, [PERSON] не є одноосібним власником земельної ділянки площею 8.0231 гектарів, кадастровий номер 6320483600:01:000:0145. За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаюсь на те, що цей договір його законний представник не підписував (оскільки на той час позивач був малолітнім), умови його не погоджував. Судом повно та достеменно встановлено обставини справи, за якими спірний договір в законний представник позивача, як співвласника земельної ділянки площею 8.0231 гектарів, кадастровий номер 6320483600:01:000:0145, не підписував та, відповідно, істотних умов цього договору не погоджував. Жодних довіреностей на право підпису від імені позивача іншими особами сторонами по справі не надано. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також відзиві відповідачки [PERSON] , позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідачки [PERSON] без установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої земельної ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). Вказана позиція цілком узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 16 червня 2020 року, справа № 145/2047/16-ц. Тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Також суд роз`яснює, що відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки. Питання щодо застосування строку позовної давності судом не вирішується, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що даним судовим рішенням відмовлено в позові, понесені позивачем судові витрати необхідно віднести на його рахунок. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed