Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прокоф`єва Ольга Юріївна про визнання прав власності в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги вмотивовані тим, що [INFO] помер [PERSON] . Який проживав з позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Після смерті якого залишилася спадщина у вигляді 1/5 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та частина автомобіля марки HYUNDAI SANTA FE, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . За життя, 07 жовтня 2022 року [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого він заповідав своє майно дружині [PERSON] [PERSON] , прийняла спадщину після смерті чоловіка шляхом звернення з заявою до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прокоф`євої О.Ю. Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прокоф`євої О.Ю. від 15.11.2023 у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на вищезазначений автомобіль було відмовлено, оскільки до нотаріуса було подано заяву від колишньої дружини померлого [PERSON] про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті її колишнього чоловіка [PERSON] . Однак, [PERSON] постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прокоф»євої О.Ю. від 05.09.023 також було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій і видачі свідоцтва про право власності на спірний автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Позивач, вважає, що частина спірного автомобіля належить [PERSON] , а інша частина належить їй. Оскільки, після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] для вирішення питання щодо поділу спільного майна, яке було придбано в шлюбі, [PERSON] була виплачена [PERSON] сума у розмірі 58\~200,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 12.09.2017. Відповідно до цієї розписки, [PERSON] , отримала від [PERSON] у розмірі 20\~200 доларів США та 38\~000,00 доларів США та зобов`язалася не претендувати на майно, а саме: квартиру [ADDRESS] ; спірний автомобіль та дачну ділянку за адресою [ADDRESS] . Таким чином, подружжям було розподілено спільне майно. Таким чином позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. На підставі зазначеного та з урахування уточненої позовної заяви позивач просить суд, визнати за нею право власності на автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; визнати за нею право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] . Не погодившись з первісними вимогами, відповідачка [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прокоф`єва Ольга Юріївна про визнання майна спільною сумісною власністю та визначення частки в спільному майні подружжя та просить визнати транспортний засіб автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] набутим 30.05.2011 під час шлюбу з померлим [PERSON] , спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме на частину вищезазначеного автомобіля та стягнути з відповідачки судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2023, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О. Ухвалою суду від 07.12.2023 справу було передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.01.2024 позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прокоф`єва Ольга Юріївна про визнання прав власності в порядку спадкування за заповітом була залишена без руху. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.01.2024 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.06.2024 справа передана за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою від 16.09.2024 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та по справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 21.10.2024 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прокоф`єва Ольга Юріївна про визнання майна спільною сумісною власністю та визначення частки в спільному майні подружжя. Ухвалою закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті позовних вимог. В судовому засідані позивачка за первісним позовом [PERSON] на задоволенні позову наполягала. Представник позивача адвокат Ліфтянчик С.І. у судовому засідані наполягав на задоволенні позову. Відповідачка та ії представник за первісним позовом [PERSON] у судовому засідані проти задоволення первісного позову заперечувала на задоволенні зустрічного позову наполягала. Представник третьої особи - третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прокоф`єва Ольга Юріївна у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, надавши до суду заяву про слухання справи у відсутність представника. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно інформації, які містяться і Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, станом на 25.08.2023 транспортний засіб автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] зареєстровано 30.05.2011 за [PERSON] , крім того, останньому належить 1/5 частина житлової двокімнатної квартири, загальною площею 47,7 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №1881. Після його смерті відкрилась спадщина на вищезазначене майно. Крім того, на випадок своєї смерті [PERSON] розпорядився належним йому майном, а саме 07 жовтня 2022 року залишив заповіт на ім`я дружини [PERSON] та сина [PERSON] . [PERSON] (як спадкоємець за заповітом) звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прокоф`євої О.Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прокоф`євою О.Ю. від 15.11.2023 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій. Оскільки спірний автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , які перебували у шлюбі з 23 липня 1993 року по 17 квітня 2018 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та свідоцтвом про розірвання шлюбу. Крім того, до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прокоф`євої О.Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Прокоф`євою О.Ю. від 05.09.2023 [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки останньою не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплене заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за заповітом (ст. 1223 ЦК України). Вона подала до нотаріусу заяву про прийняття спадщини, отже вважається такою, що її прийняла. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Відповідач по справі на частину спадщини позивача не претендує. В даному випадку позивач прийняв спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, оскільки його воля, як спадкоємця за заповітом, була виражена у його діях щодо звернення з відповідною заявою до нотаріуса. Таким чином, позивач прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, однак, вона не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, про право на спадщину після померлого [PERSON] , що стало підставою для прийняття рішення про відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, про що винесено вмотивовану постанову, у зв`язку із чим позивач [PERSON] була вимушена звернутися до суду із позовом для захисту своїх невизнаних прав. У відповідності до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. Про судову практику у справах про спадкування, в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є суб`єктом набуття права власності на вищевказане спадкове майно з підстав прийняття спадщини за заповітом однак, з незалежних від неї причин вона не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво про право власності на вищевказане спадкове майно, у зв`язку із чим була вимушена звернутися за захистом прав та інтересів до суду. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити первісні позовні вимоги часктво, а саме визнати за [PERSON] право власності на 1/5 квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . В іншій частині позову відмовити. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] , то суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. 17 квітня 2018 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, наявного в матеріалах справи. Після його смерті, відповідно до ст. 60 СК України, [PERSON] має право на поділ спільного майна. Посилання позивач за первісним позовом [PERSON] , що частина спірного автомобіля належить [PERSON] , а інша частина належить їй. Оскільки, після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] для вирішення питання щодо поділу спільного майна, яке було придбано в шлюбі, [PERSON] була виплачена [PERSON] сума у розмірі 58\~200,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 12.09.2017. Відповідно до цієї розписки, [PERSON] , отримала від [PERSON] у розмірі 20\~200 доларів США та 38\~000,00 доларів США та зобов`язалася не претендувати на майно, а саме: квартиру [ADDRESS] ; спірний автомобіль та дачну ділянку за адресою [ADDRESS] , суд не може прийняти до уваги, оскільки до матеріалів справи долучено копії розписок від імені [PERSON] , а тому даний доказ не може бути враховано при вирішенні справи по суті. Статтею 51 Конституції України\~закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8\~СК України, власність у сім`ї існує y двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно із\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою\~статті 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17-ц (провадження N 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження N 61-13953св19), у якій також зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження №61-13953св19) Верховний Суд вказав, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У постанові від 25 травня 2020 року у справі N 347/955/16 (провадження N 61-44843св18) Верховний Суд звернув увагу на те, що у\~статті 60 СК України\~встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах, на які посилається заявник в касаційній скарзі, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року; у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року; у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 10 червня 2020 року; у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20). Судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з положеннями частини другої статті\~12, частиною першою, шостою статті\~81 ЦПК України\~учасника справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті\~77, частина друга статті\~78 ЦПК України). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial