Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 1 802 389,50 грн., що складає еквівалент в розмірі 65 925,00 доларів США по курсу НБУ, інфляційні збитки на суму 385 461, 52 грн., що складає еквівалент в розмірі 14 098, 81 доларів США по курсу НБУ; штраф на суму 154 431, 96 грн., що складає еквівалент в розмірі 5 648,57 доларів США по курсу НБУ; пеню на суму 1 277 008,50 грн., що складає еквівалент в розмірі 46 708, 43 доларів США по курсу НБУ; судовий збір на суму 11 350,00 грн. та витрат на правничу допомогу на суму 10 000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 01.12.2017 року [PERSON] надав грошові кошти у готівковій формі [PERSON] , внаслідок чого відповідачем власноручно було написано розписку про зобов`язання повернути 2 000,00 доларів США до 31.12.2017 року та 63 925,00 доларів США до 01.08.2018 року. Таким чином, загальна сума взятих в борг грошових коштів складає 65 925,00 доларів США. Проте, відповідач у передбачений у розписці строк грошові кошти не повернув та ухиляється від їх повернення. За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу, 3% річних та інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання, пеню. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2021 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. На виконання ч. 6 ст. 187 ЦПК України, 08.06.2021 року судом було зроблено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи та 16.06.2021 року одержано відповідь. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2021 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, та підготовче засідання призначено на 18.11.2021 року. 18.11.2021 року справу знято зі складу, у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному, та судове засідання призначено на 23.12.2021 року. 23.12.2021 року на електронну адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Гордієнко Н.П. надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи на іншу дату. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2021 року, у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 16.06.2022 року. 23.12.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представиника позивача - адоката Мусихіна П.Е. надійшло клопотання, передане головуючому судді 28.12.2021 року, про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті. 23.12.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Гордієнко Н.П. надійшло клопотання, яке було передано головуючому судді 28.12.2021 року, про надання матеріалів справи для ознайомлення та відкладення розгляду справи. 16.06.2022 року на електронну адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Олійник Ю.Р. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, не скріплене електронним цифровим підписом. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.06.2022 року, у зв`язку із неявкою відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 29.09.2022 року. 29.09.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Олійник Ю.Р. надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій остання просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог в частині стягнення боргу у розмірі 54 680,00 грн., що еквівалентно 2 000,00 доларів США за курсом НБУ на дату подання позовної заяви, застосувати строк позовної давності до позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 1 277 008,50 грн. та штрафу 154 431, 96 грн. Крім того, представник відповідача подала відзив на позовну заяву, у якому остання заперечувала проти позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що твердження позивача про наявність заборгованості у розмірі 65 925,00 доларів США не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до розписки від 01.12.2017 року відповідач 01.12.2017 року позичив у [PERSON] 63 925,00 доларів США, які зобов`язувався повернути не пізніше 01.08.2018 року, в тому числі до 31.12.2017 року - 2 000,00 доларів США. За таких обставин, загальна сума взятих в борг грошових коштів не складає 65 925,00 доларів США, а буде становити 63 925,00 доларів США. Крім того, представник відповідача зазначила, що між позивачем та відповідачем не укладалися договори позики у формі розписок, фактично договір позики, укладення якого нібито підтверджується розпискою, є удаваним правочином, оскільки розписка була оформлена під тиском бізнес-партнера відповідача [PERSON] . Вказувала, що внаслідок численних переговорів та погроз з боку [PERSON] , під його тиском відповідач написав розписку, що нібито взяв у позивача грошові кошти в борг. Вказана розписка носила формальний характер, оскільки врегульовує інші відносини, які насправді виникли між [PERSON] та відповідачем. Стосовно пені, штрафу інфляційних збитків представник відповідача просила відмовити у їх задоволенні, оскільки між сторонами не існує договірних правовідносин за договором позики. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.09.2022 року, у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 08.12.2022 року. 08.12.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Олійник Ю.Р. надійшла заява про проведення судового засідання без фіксації технічними засобами. 08.12.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Олійник Ю.Р. надійшли клопотання про залучення [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, клопотання про допит в якості свідка [PERSON] , клопотання про виклик та допит у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , клопотання про проведення судово-психологічної експертизи з використанням поліграфа. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.12.2022 року, у зв`язку із неявкою представника позивача, відповідно до ч. ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 07.03.2023 року. 07.03.2023 року справу знято зі складу, у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у м. Києві, підготовче засідання призначено на 03.04.2023 року. 03.04.2023 року на електронну адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Мусихіна П.Е. надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, в якому останній позовні вимоги підтримував у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. 03.04.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Іваницької О.В. надійшло клопотання про залишення позову без розгляду. Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 03.04.2023 року відмовлено в задоволенні клопотань представника відповідача про залишення позову без розгляду, про залучення третьої особи, про призначення судово-психологічної експертизи та задоволено клопотання про допит свідків, та, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 27.06.2023 року. 27.06.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Іваницької О.В. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. 27.06.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Іваницької О.В. надійшло клопотання про залишення позову без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.06.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 23.10.2023 року. 23.10.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Іваницької О.В. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 362/1482/23, яка розглядається Васильківським міськрайонним судом Київської області за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.10.2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено, та, на підставі ч. 2 ст. 240 ЦПК України у судовому засіданні оголошено перерву до 05.02.2024 року. 05.02.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2024 року, у зв`язку із задоволенням клопотання відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 29.04.2024 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2024 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості зупинено до перегляду ухвали у справі в порядку апеляційного оскарження. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.11.2024 року провадження у цивільній справі було поновлено, судове засідання призначено на 14.01.2025 року. 14.01.2025 року справу знято зі складу, у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному, судове засідання призначено на 31.03.2025 року. 14.01.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Титаренко Ю.Д. надійшло клопотання, яке було передано головуючому судді 20.01.2025 року, про відкладення розгляду справи. 31.03.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Титаренко Ю.Д. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала з викладених у відзиві підстав та просила в позові відмовити, а також застосувати строк позовної давності. Вислухавши вступне слово представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Суд встановив, що 01.12.2017 року [PERSON] одержав у [PERSON] 63 925,00 доларів США у борг, які зобов`язувався повернути не пізніше 01.08.2018 року, в тому числі 2 000,00 доларів США до 31.12.2017 року, що підтверджується розпискою (а. с. 8). Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як визначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 627 ЦК України, ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як визначено у ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого2016 року (№6-50цс16), які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України. Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, зміст власноручно написаної [PERSON] розписки про зобов`язання повернути борг [PERSON] свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність у ній зобов`язання їх повернення. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що спірна розписка являється удаваним правочином, який було вчинено під тиском через недоведеність та необґрунтованість. За таких обставин, суд вважає, що між позивачем та відповідачем існують боргові правовідносин, які виникли із боргового зобов`язання останнього щодо повернення коштів. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За приписами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Так, згідно розписки від 01.12.2017 року відповідач позичив 63 925,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.08.2018 року, в тому числі, 2 000,00 доларів США - до 31.12.2017 року. Відтак, суд вважає, що загальна сума взятих в борг грошових коштів складає 63 925,00 доларів США. Таким чином, відповідно до розписки від 01.12.2017 року відповідач повинен був повернути грошові кошти позивачу до 31.12.2017 року та до 01.08.2018 року, що свідчить про те, що сторонами погоджено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами. 29.09.2022 року представник відповідача - адвокат Олійник Ю.Р. звернулася до суду із заявою про застосування строку позовної давності, в якій остання зазначила, що строк позовної давності для звернення з вимогами про стягнення 2 000, 00 доларів США сплив 01.01.2021 року, а строк позовної давності для звернення з вимогою про стягнення 61 925,00 доларів США - 02.08.2021 року, в той час як позивач звернувся до суду 03.06.2021 року, тобто поза межами вищенаведеного строку в частині стягнення 2 000,00 доларів США., просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності в частині цих вимог. Так, строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як визначено у ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, оскільки сторонами погоджено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії Касаційного господарського суду у постановах від 07.09.2020 року по справі № 904/1080/19, від 11.07.2018 року у справі № 911/2728/17. За таких обставин, суд приходить до висновку про застосування наслідків спливу строку позовної давності в частині вимог щодо стягнення заборгованості у розмірі 2 000,00 доларів США, та відмовляє в цій частині позовних вимог. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних та допустимих доказів на підтвердження повернення суми позики у визначений сторонами строк відповідач не надав. Відтак, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення основної заборгованості у розмірі 61 925,00 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Відтак, закон не забороняє укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта та стягнення коштів за невиконання зобов`язань в іноземній валюті. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. За таких обставин суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц провадження № 14-446цс18, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року в справі № 308/3824/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 року у справі № 500/5194/16 виклала правовий висновок, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналізуючи викладене, враховуючи зміст договору позики, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у тій самій валюті в якій було надано позику, тобто у доларах США. Крім того, позивач також просить стягнути з відповідача за період часу з 01.01.2018 року по 03.06.2021 року інфляційну складову боргу у розмірі 385 461,52 грн., що складає еквівалент 14 098,81 доларів США, штраф - 154 431,96 грн., що еквівалентно 5 648,57 доларів США, пеню - 1 277 008,50 грн., що еквівалентно 46 708,43 доларів США. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки [PERSON] прострочив виконання грошового зобов`язання, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних, нарахованих за формулою [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році], за період часу з 02.08.2018 року по 03.06.2021 року, що становить 1 037 днів, у розмірі 5 272,96 долара США. Щодо стягнення втрат від інфляції, то згідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року у справі № 6-284цс17 та постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 638/10417/15-ц. Оскільки сума боргу у договорі (розписці) зазначена у доларах США, то правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат відсутні, а позові вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог про стягнення пені та неустойки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині, зважаючи на наступне. Як визначено у уст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Неустойка - це вид цивільно-правової відповідальності, яка застосовується у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання. Отже, виконання зобов`язання дійсно може забезпечуватися неустойкою, проте, щоб мати право на стягнення неустойки за борговою розпискою, необхідно, щоб у самій розписці або укладеному на її основі договорі позики було чітко зазначено про застосування неустойки (штрафу або пені) у разі прострочення повернення коштів. Якщо у розписці або договорі немає положень про неустойку, то стягнення пені або штрафу за прострочення повернення боргу неможливе. За таких обставин, оскільки боргова розписка не містить положень про стягнення неустойки за порушення виконання зобов`язання, то правові підстави для стягнення неустойки відсутні. Відтак, в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Більш того, суд також звертає увагу, що відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором є неможливим. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 11 350,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцію від 04.06.2021 року. Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження понесення судових витрат. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову (51%), то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 5 788,50 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. Враховуюче викладене,

Outcome: partial