Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

12.12.2024 до Автозаводського районного суду міста Кременчука надійшла позовна заява ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 30896,50 грн та сплачений за подання позову до суду судовий збір у розмірі 2422,40 грн. У обгрунтування позовних вимог зазначено, що 29.11.2022 між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» укладений кредитний договір № 9222957, згідно якого відповідачка отримала 10000,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені цим договором. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів (додаток № 1 до кредитного договору) повернення кредиту та сплати комісії і процентів відповідачкою не внесено. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконані в повному обсязі, надавши кредит відповідачці на потрібну їй суму. Відповідачка зі свого боку не виконала умов кредитного договору. Враховуючи ці обставини, умови чинного законодавства та пункт 3.2.6. кредитного договору № 9222957 від 29.11.2022 позикодавець має право відступати, передавати, будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати під заставу свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб у будь-який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника. Укладаючи кредитний договір позивач та відповідачка вчинили дії, передбачені ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», зокрема відповідачка підписала кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (копія довідки про ідентифікацію додається). Між ТОВ «Мілоан» та відповідачем 27.04.2023 укладений договір відступлення прав вимоги № 95-МЛ. Копія витягу з реєстру боржників долучається. Сума та розрахунок заборгованості за кредитним договором № 9222957 від 29.11.2022 передана позивачу від первинного кредитора ТОВ «Мілоан» згідно договору відступлення прав вимоги №95-МЛ від 27.04.2023. Так, заборгованості відповідачки становить 30896,50 грн відповідно до витягу з реєстру боржників до цього договору відступлення прав вимоги №95-МЛ, з них: 7500,00 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту, 22396,50 грн прострочена заборгованість за сумою відсотків, 1000,00 грн прострочена заборгованість за комісією . 16.12.2024 ухвалою судді позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення виявлених недоліків. 20.12.2024 до суду надійшла заява представника позивача про усунення, на її думку, виявлених недоліків позову. 30.12.2024 судом отримана інформація про знятті із реєстраціїї із зареєстрованого місця проживання (перебування) фізичної особи відповідачки. 03.01.2025\~ухвалою судді відкрите спрощене позовне провадження із повідомленням (викликом) сторін. 17.02.2025 ухвалою суду розгляд справи відкладений у зв`язку із нез`явленням представника позивача у судове засідання та відповідачки, повідомлених належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відомості про причини неявки відповідача відсутні. Відповідачка 12.02.2025 надала суду відзив на позовну заяву, згідно якого остання не заперечує факт укладення між нею та ТОВ «Мілоан» кредитного договору, однак просить відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Разом з тим, [PERSON] не погоджується, що сума заборгованості у позовній заяві у розмірі 30896,50 грн є ідентичною сумі заборгованості перед первісним кредитором ТОВ «Мілоан». Позивачем не надано допустимих доказів на підтвердження, що саме ця сума боргу їй нарахована первісним кредитором перед відступленням прав вимоги. Не погоджується із розрахунком заборгованості, зазначаючи, що термін дії договору становить 100 днів з дати його укладення, тобто з 29.11.2022. У розрахунках, не завірених належним чином, вказано нарахування відсотків за користування кредитом до 02.02.2023 включно при завершенні терміну дії кредитного договору 08.03.2023. Зазначає, що розрахунок заборгованості складений Товариством у односторонньому порядку без погодження із нею, не завірений належним чином та не підтверджений належними бухгалтерськими документами, як наслідок не може бути доказом існування зазначеної у позові заборгованості. Копія витягу з умов та правил надання банківських послуг не може підтверджувати наявність заборгованості за кредитним договором. Товариством не наданий примірник тарифів, підписаний відповідачкою. Анкета-заява на отримання кредиту містить лише анкетні дані відповідачки, що не прирівнюється із наданням нею згоди на усі істотні умови договору. Зазначає, що паперова копія кредитного договору, додана до матеріалів справи не може бути доказом факту його укладення, що на думку відповідачки, відбулось у порушення вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». У договорі відступлення права вимоги відсутній чіткий предмет договору. Не відомо чи взагалі відбулося переуступлення права вимоги стосовно кредитного договору, укладеного із відповідачкою. З акту приймання-передачі слідує про переуступлення прав вимоги до 2188 боржників на суму 29806267,37 грн. На думку відповідачки, позивачем не доведено чи дійсно відбулося переуступлення прав вимоги по відношенню до неї за кредитним договором. Зазначає, що договір переуступлення прав вимоги укладений з порушенням законодавства, оскільки кредитодавцем може бути виключно банк або інша фінансова установа. 20.03.2025 до суду надійшло клопотання відповідачки про стягнення із позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2800,00 грн, додаючи до нього договір про надання послуг та опис розрахунків та акт прийому-передачі виконаних робіт. 20.03.2025\~у\~судове засідання\~не з`явились\~сторони,\~повідомлені належним\~чином.\~ 20.03.2025 до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності. Інших заяв по суті справи, заяв з процесуальних питань, клопотань до суду не надходило. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції Україниправа і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст.ст. 15, 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є зокрема, його визнання. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, із власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частина 1 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлює, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина 2 ст. 11 ЦК України) У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 по справі № 450/1686/17, від 15.07.2019 по справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Стаття 1054 ЦК України\~встановлює, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, у спорах про стягнення кредитної заборгованості предмет доказування становлять: факт укладення договору, досягнення згоди та ознайомлення сторонами з істотними умовами договору (зокрема, щодо суми кредиту, строків та умов його повернення, сплати процентів за користування кредитом та відповідальності за порушення умов договору), а також факт надання кредитних коштів. Відповідно до ст. ст. 509, 510, 512 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ст. 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а\~за\~відсутності таких умов та вимог згідно звичаїв діалогового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 527, 528, 611, 312 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлене\~договором\~або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Виконання може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не впливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені\~договором\~або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений\~договором\~або законом. Згідно ст.ст. 625, 627 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності\~за\~неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. На підставі ст. 633 ЦК України публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Відповідно до частини 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких\~за\~заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір\~за\~допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України\~за договором\~позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені\~договором.\~Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ст. 1054 ЦК України визначено,\~що за кредитним договором\~банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених\~договором,\~а позичальник повернути кредит та сплатити проценти. До відносин\~за кредитним договором\~застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин\~за договором\~про надання споживчого кредиту встановлені законом. Пунктами 3, 28, 29, 30, 53, 54 частини 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що: безготівкові розрахунки -\~перерахування коштів\~з рахунків платників на рахунки отримувачів, перерахування\~надавачами платіжних послуг\~коштів,\~внесених платниками готівкою, на рахунки отримувачів; користувач платіжних послуг - фізична особа або юридична особа, яка отримує чи має намір отримати платіжну послугу як платник або отримувач (або обидва одночасно) та/ або є власником електронних грошей (цифрових грошей Національного банку України), а в разі надання послуг банком - клієнт банку; кредитовий переказ - платіжна операція з рахунку платника на підставі платіжної інструкції, наданої платником або надавачем послуг з ініціювання платіжних операцій,\~за\~умови отримання згоди платника на виконання платіжної операції, наданої надавачу платіжних послуг платника; кредитовий трансфер - платіжний інструмент у вигляді сукупності процедур, передбачених нормативно-правовими актами Національного банку України, що використовується для ініціювання кредитового переказу; переказ\~коштів\~без відкриття рахунку - платіжна послуга, що надається платнику з метою переказу\~коштів\~у готівковій чи безготівковій формі отримувачу або надавачу платіжних послуг, який діє від імені отримувача, під час якої надавач цієї послуги не використовує відкритий у нього рахунок платника та/або отримувача; платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції. Ст. 5 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що до фінансових платіжних послуг належать такі послуги: (1) послуги із зарахування готівкових\~коштів\~на рахунки користувачів, а також усі послуг щодо відкриття; (2) обслуговування та закриття рахунків (крім електронних гаманців); (3) послуги з виконання платіжних операцій із власними коштами користувача з рахунку/на рахунок користувача (крім платіжних операцій з електронними грошима), у тому числі: (а) виконання кредитового переказу; (б) виконання дебетового переказу; (в) виконання іншої платіжної операції, у тому числі з використанням платіжних інструментів; (4) послуги з виконання платіжних операцій з рахунку/на рахунок користувача (крім платіжних операцій з електронними грошима),\~за\~умови що кошти для виконання платіжної операції надаються користувачу надавачем платіжних послуг на умовах кредиту, у тому числі: (а) виконання кредитового переказу; (б) виконання дебетового переказу; (в) виконання іншої платіжної операції, у тому числі з використанням платіжних інструментів; (5) послуги з емісії платіжних інструментів та/або здійснення еквайрингу платіжних інструментів; (6) послуги з переказу\~коштів\~без відкриття рахунку; (7) послуги з випуску електронних грошей та виконання платіжних операцій з ними, у тому числі відкриття та обслуговування електронних гаманців. Згідно частин 1, 2, 3 Закону України «Про платіжні послуги» до надавачів платіжних послуг належать: (1) банки, філії іноземних банків (далі банки); (2) платіжні установи (у тому числі малі платіжні установи); (3) філії іноземних платіжних установ; (4) установи електронних грошей; (5) фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг; 6) оператори поштового зв`язку; (7) надавачі нефінансових платіжних послуг; (8) Національний банк України; (9) органи державної влади, органи місцевого самоврядування. Надавати платіжні послуги мають право лише особи, зазначені у частині 1 цієї статті (провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону (крім банків) та\~за\~умови включення до реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом). Ст. 22 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що платіжна установа, установа електронних грошей тощо мають право на підставі ліцензії надавати фінансові платіжні послуги користувачам на умовах кредиту, для виконання платіжних операцій з рахунку/ на рахунок користувача, крім платіжних операцій з електронними грошима, з дотриманням таких умов: (1) платіжна установа, установа електронних грошей, оператор поштового зв`язку має право надавати платіжні послуги, передбачені пунктами 4 або 5 частини 1 ст. 5 цього Закону; (2) надання кредиту здійснюється виключно у зв`язку з виконанням платіжної операції; (3) кредит надається на короткий строк, що не може перевищувати 12 місяців з дати надання\~коштів; (4) кредит не може надаватися\~за\~рахунок\~коштів,\~отриманих від користувачів для цілей виконання платіжних операцій та/ або в обмін на випущені електронні гроші; (5) розмір власного капіталу платіжної установи, установи електронних грошей, оператора поштового зв`язку відповідає вимогам, встановленим Національним банком України до надавачів платіжних послуг, які мають право надавати кредит. Надання кредиту споживачам здійснюється на підставі Закону України «Про споживче кредитування». Ст. 23 Закону України «Про платіжні послуги» визначено обов`язки надавачів платіжних послуг, зазначених у пункті 9 частини 1 ст. 10 цього Закону, щодо здійснення ідентифікації та верифікації користувачів відповідно до вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Згідно ст. 27 Закону України «Про платіжні послуги» усі документи на підтвердження надання платіжних послуг (виконання платіжних операцій), зберігаються надавачами платіжних послуг, їх комерційними агентами не менше 5 років з дня припинення ділових відносин з клієнтом або з дня завершення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтом. Під час зберігання документів, що містять банківську таємницю або іншу інформацію з обмеженим доступом, надавачі платіжних послуг та їх комерційні агенти забезпечують дотримання вимог, встановлених законодавством для зберігання відповідної інформації. Частинами 1 - 3 ст. 29 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що надання платіжних послуг (у тому числі виконання окремих або разових платіжних операцій, відкриття та обслуговування рахунків тощо) здійснюється на підставі договору, укладеного між надавачем платіжних послуг та користувачем, який укладається в письмовій формі (паперовій або електронній). Договір про надання платіжних послуг може укладатися шляхом приєднання користувача до договору, розміщеного у доступному для клієнта місці у надавача платіжних послуг та на його веб-сайті в мережі Інтернет. Усі поточні редакції публічної пропозиції укладення договору та документів, що містять інформацію про комісійні винагороди, процентні ставки, курс перерахунку іноземної валюти, що застосовуються до обраної користувачем платіжної послуги, що надається користувачу згідно з пунктом 3 частини 1 ст. 30 цього Закону, зберігаються на веб-сайті надавача платіжних послуг із зазначенням строку їх дії. Користувачі мають право в будь-який час отримати доступ до всіх редакцій публічної пропозиції укладення договору та інших документів, зазначених у цій статті, що розміщені на веб-сайті надавача платіжних послуг. У разі виникнення неоднозначного тлумачення прав та обов`язків сторони\~за договором за\~участю споживача платіжних послуг такі права та обов`язки тлумачаться на користь такого споживача. Частиною 1 ст. 34 Закону України «Про платіжні послуги» до платіжних інструментів належать: (1) прямий дебет; (2) кредитовий трансфер; (3) електронні платіжні засоби. Як вбачається із частин 1, 2, 6, 7 ст. 40 цього Закону форма та порядок надання платіжної інструкції визначаються в договорі між користувачем та надавачем платіжних послуг, якщо інше не передбачено законодавством. Платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача\~за\~платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції. Надавач платіжних послуг зобов`язаний забезпечити фіксування в операційно-обліковій системі дати і часу надходження платіжної інструкції, прийняття її до виконання (або відмови в її прийнятті), виконання платіжної інструкції. Відповідно до ст. ст. 49, 50 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна операція вважається завершеною у момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі; платіжна операція із використанням електронних грошей є завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача. Небанківські надавачі платіжних послуг забезпечують виконання платіжних операцій користувачів через розрахункові рахунки, відкриті в банках або в розрахунковому банку платіжної системи, учасниками якої вони є. Розрахунки між небанківськими надавачами платіжних послуг для забезпечення виконання платіжних операцій користувачів (крім платіжних операцій у межах одного надавача платіжних послуг) здійснюються шляхом проведення суми платіжної операції між розрахунковими рахунками небанківських надавачів платіжних послуг, що відкриті в банках (розрахунковому банку платіжної системи). Банки забезпечують виконання платіжних операцій своїх клієнтів, у тому числі операцій небанківських надавачів платіжних послуг, шляхом виконання міжбанківських платіжних операцій або платіжних операцій, що виконуються в межах одного банку. Судом встановлено та не заперечується відповідачкою, що 29.11.2022 між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» укладений кредитний договір № 9222957 у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» шляхом підписання електронним підписом позичальниці, відтвореним шляхом використання нею одноразового ідентифікатора. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», зазначений договір прирівнюється до укладеного договору в письмовій формі. Згідно висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 2-1383/2010, ст. 204 ЦК України закріплюється презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Щодо паспорту споживчого кредиту суд зазначає наступне. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в постанові від 23.05.2022 по справі № 393/126/20\~відступила від раніше зроблених висновків у цій категорії спорів. Верховним Судом зауважено, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Найпоширенішим із них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, так і договорів. Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Однак, на думку Об`єднаної Палати, потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця, яким і виступає паспорт споживчого кредиту, який не містить фіксації волі сторін договору та його змісту, паспорт споживчого кредиту не відноситься до складової частини спірного кредитного договору. Судом установлено, що між ТОВ «Мілоан» та відповідачем 27.04.2023 укладений договір відступлення прав вимоги № 95-МЛ, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило, а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників згідно реєстру боржників, укладеного між сторонами договору факторингу. Згідно акту приймання-передачі кредитор передав, а новий кредитор прийняв реєстр боржників у кількості 2188 осіб на загальну суму 29806267,37 грн. З платіжної інструкції № 71170 від 27.04.2023 слідує перерахування ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» для ТОВ «Мілоан» 822012,02 грн, призначення платежу «Відступлення прав вимоги, № 95-МЛ, 27.04.2023, без ПДВ», тобто на суму меншу, ніж визначено договором відступлення прав вимоги. Таким чином, встановити чи дійсно відбулося відступлення права вимоги щодо усіх кредиторів, зокрема і відповідачки, не можливо, представником позивача не доведено та матеріали справи належних доказів на підтвердження зазначеного не містять. Згідно сталої практики Верховного Суду доказом на підтвердження факту набуття прав вимоги\~за кредитним договором,\~є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги\~за\~якими відступаються,\~за\~умови, що вони містять дані\~про кредитні договори,\~а також\~обов`язково докази\~на підтвердження оплати\~за договором\~факторингу (постанови Верховного Суду від 02.11.2021 по справі № 905/306/17, від 29.06.2021 по справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 по справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 по справі № 5026/886/2012, від 15.04.2024 по справі № 2221/2373/12). Крім того, Верховний Суд у постанові від 18.10.2023 по справі №905/306/17 виснував, що на підтвердження факту відступлення права вимоги,\~фінансова компанія\~як заінтересована сторона, повинна надати суду\~докази\~переходу такого права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Однак, позивачем не надано на спростування зазначеного належних та допустимих доказів щодо підтвердження оплати\~за договором\~факторингу на суму, визначену договором відступлення прав вимоги, а відтак не містить доказів переходу права вимоги від первісного до нового кредитора\~за кредитним договором\~№ 9222957, укладеним 29.11.2022 між [PERSON] та ТОВ «Мілоан». Ураховуючи наведене, позовні вимоги позивача\~є недоведеними, у зв`язку із чим\~відсутні\~підстави для їх задоволення. Щодо позовних вимог в частині стягнення комісїї за обслуговування кредиту, суд виходить з такого. Згідно абзацу 3 частини 4 ст.\~11 Закону України\~«Про\~захист\~прав споживачів» кредитодавцю забороняється\~встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. 10.06.2017 набрав чинності\~Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VІІІ, частинами 1, 2\~ст. 11 якого зазначено, що \~після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини 5\~ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно частини 2\~ст. 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»\~(10.06.2017), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць,\~є нікчемною\~відповідно до частин 1, 2 ст. 11, частини 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною, а тому позовна вимога про стягнення заборгованості за комісією не підлягає задоволенню. Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21.07.2021 по справі № 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи, які є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів на підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність такої обставини. За\~умови недоведеності певних обставин, суд має право винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь по справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22). Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постанові від 13.05.2020 по справі № 219/1704/17, суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З урахуванням наведеного, усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції з прав людини суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (параграф 23 рішення Європейського суду з прав людини «Pronina v. Ukraine», n. 63566/00, 18.07.2006). Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Розподіл судових витрат між сторонами регламентований ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: (1) у разі задоволення позову - на відповідача; (2) у разі відмови в позові - на позивача; (3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахування наведеного, не підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача судовий збір за подання ним позову до суду. Щодо клопотання відповідачки про стягнення із позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2800,00 грн, додаючи до нього договір про надання послуг та опис розрахунків та акт прийому-передачі виконаних робіт, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, а також здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: (1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); (2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); (3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; (4)\~ціною позову\~та (або)\~значенням справи\~для сторони,\~в тому\~числі впливом\~вирішення справи\~на репутацію\~сторони або\~публічним інтересом\~до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно частини 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц, Об`єднана Палата Верховного Суду від 03.10.2019 по справі № 922/445/1). Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення із відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 по справі № 826/1216/16). Так, згідно пункту 3.2 наданого відповідачкою договору про надання послуг у сфері права замовник ( [PERSON] ) зобов`язана оплатити послуги виконавця у розмірі та строки, вказані у цьому договорі. Пунктом 1.3 договору про надання послуг у сфері оплата проводиться при підписанні договору. Іншого у зазначеному договорі не передбачено. Разом з тим, відповідачкою не надано документ, який підтверджує оплату нею послуг за договором про надання послуг у сфері права, а тому клопотання відповідачки про стягнення із позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2800,00 грн задоволенню не підлягають. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Outcome: dismissed