Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

1. Встановлені обставини У провадженні Ладижинського міського суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Вінницької обласної прокуратури, Немирівської окружної прокуратури, Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про стягнення процесуальних та судових витрат, а також моральної шкоди, завданої органами дізнання та досудового слідства у кримінальному провадженні. Позивач [PERSON] (з урахуванням уточнених позовних вимог) на підставі статей 118130 КПК України, статей 1523, 1167, 1172, 1176 ЦК України просить стягнути з відповідача Державної казначейської служби України на його користь: процесуальні витрати у розмірі 1952 грн; судові витрати у розмірі 1212 грн; моральну шкоду у розмірі 165 200 грн. 1.1. Аргументи позивача На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Гайсинського районного суду від 14 серпня 2013 року у справі № 129/1083/13 (провадження № 2/129/286/13) з [PERSON] на його користь стягнуто 18 400 грн боргу, 56 120 грн відсотків за прострочення повернення боргу та 87 грн 84 коп. судових витрат. 24 жовтня 2013 року на підставі цього рішення було видано виконавчий документ, який передано до органів державної виконавчої служби. Однак, незважаючи на наявність у боржника майна, рішення суду не виконано понад дев`ять років. 13 вересня 2014 року ухвалою суду боржника було оголошено в розшук та заборонено йому виїзд за кордон. Відповідно до ухвали, органи виконавчої служби повинні були вжити відповідні заходи, однак, за твердженням позивача, ця ухвала не була виконана. Позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 190 та 382 КК України (шахрайство, невиконання судового рішення). На його думку, заяви: не вносилися до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР); закривалися слідчими та/або прокурорами без проведення належних слідчих дій; не забезпечувалося виконання ухвал суду щодо розшуку боржника. 18 травня 2015 року було відкрито кримінальне провадження № 12015020120000387, яке 31 серпня 2015 року закрито без належного розслідування та встановлення особи боржника. Це рішення оскаржене позивачем, унаслідок чого 6 жовтня 2015 року ухвалою слідчого судді постанову про закриття скасовано. Проте жодних процесуальних витрат позивачеві не компенсовано. 06 січня 2022 року відкрито кримінальне провадження № 42022020000000004 за ст. 382 КК України (ухилення від виконання судового рішення). 15 березня 2022 року його закрито з посиланням на відсутність складу злочину. Внаслідок цього позивач змушений був знову оскаржувати дії слідчих та прокурорів, зазнаючи додаткових витрат. Оскільки кожне закриття кримінальних проваджень позивач був змушений оскаржувати (до слідчих суддів, апеляційних інстанцій, прокуратури вищого рівня), він поніс витрати на: поштові відправлення (рекомендовані листи); виготовлення копій документів; проїзд та втрачений робочий/особистий час. Загальний розмір таких процесуальних витрат становить 1952 грн, а судових витрат 1212 грн. Позивач вважає, що через багаторічну судову тяганину йому завдано моральної шкоди, що полягає у: тривалому невиконанні судового рішення від 14 серпня 2013 року; бездіяльності та незаконних діях правоохоронних органів і суду; постійній необхідності оскаржувати постанови про закриття кримінальних проваджень, витрачаючи час і кошти. Посилаючись на статті 23, 1167, 1176 ЦК України та Постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, позивач визначає розмір моральної шкоди у 165 200 грн. [PERSON] наголошує, що органи виконавчої служби, слідства та прокуратури діють неправомірно, не виконуючи своїх зобов`язань щодо примусового виконання судового рішення та належного розслідування кримінальних правопорушень. На його думку, такі дії та бездіяльність порушують: норми КПК України (статті 2, 9, 24, 38, 124, 126, 130, 284 тощо); норми ЦК України (статті 2, 15, 23, 1167, 1176). Позивач зазначає, що понесені ним витрати є процесуальними витратами, які повинні компенсуватися державою у разі встановлення незаконності дій або рішень органів влади. З огляду на 9-річне невиконання судового рішення про стягнення боргу та систематичне закриття кримінальних проваджень без належного розслідування, позивач вважає, що його права, гарантовані Конституцією України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, були порушені. Відповідно, органи досудового розслідування, прокуратури, виконавчої служби та суди не забезпечили належного механізму виконання судового рішення та ефективного розслідування, а тому всі витрати, пов`язані із захистом його прав, підлягають компенсації за рахунок держави в особі Державної казначейської служби України, яку позивач просив визнати належним відповідачем у справі. 2. Процесуальна історія справи. 2.1. Передача справи на розгляд Ладижинському міському суду. Розпорядженням голови Гайсинського районного суду Вінницької області Ковчежнюка В. М. від 19.01.2023 № 1 цивільну справу передано на розгляд до Ладижинського міського суду Вінницької області у зв`язку з неможливістю автоматизованого розподілу справи між суддями через недостатню кількість суддів у зв`язку з їхніми самовідводами. 26.01.2023 цивільна справа надійшла до Ладижинського міського суду Вінницької області, де згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи її передано в провадження судді Волошиної Т.В. 2.2. Ухвали про залишення без руху та повернення позовної заяви Ухвалою суду від 26.01.2023 позовну заяву [PERSON] залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою суду від 01.05.2023 позовну заяву [PERSON] до Вінницької обласної прокуратури, Немирівської окружної прокуратури, Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області про стягнення процесуальних і судових витрат та моральної шкоди, завданої органами дізнання і досудового слідства, повернуто позивачеві. 2.3. Розгляд в апеляційній та касаційній інстанціях Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14.12.2023 апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області залишено без руху, а ухвалою від 10.01.2024 повернуто особі, яка її подала. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.11.2024 ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10.01.2024 скасовано, а справу направлено на продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. Постановою Вінницького апеляційного суду від 10.01.2025 ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 01.05.2023 скасовано, а справу передано на розгляд до суду першої інстанції. 2.4. Відкриття провадження у справі та витребування доказів Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 22.01.2025 відкрито провадження у цивільній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів. Витребувано: із Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області (23700, м. Гайсин, вул. Волонтерів, буд. 20) матеріали кримінальних проваджень № 12015020120000387 від 18.06.2015 та № 42022020000000004 від 06.01.2022; із Гайсинського районного суду Вінницької області (23700, м. Гайсин, вул. Соборна, буд. 47) матеріали кримінальних проваджень № 129/1148/15, № 129/1198/15, № 129/2724/15, № 129/2991/18, № 129/1050/17, № 129/770/18. Відповідачі Вінницька обласна прокуратура, Немирівська окружна прокуратура та Гайсинський РУП ГУНП у Вінницькій області отримали ухвалу про відкриття провадження разом із матеріалами справи 28.01.2025, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 119, 121, 122). Відзив на позовну заяву вони не подали. 2.5. Заяви та клопотання позивача 03.02.2025 позивач [PERSON] не з`явився до судового засідання, але направив заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги з урахуванням уточнених позовних вимог. Також він клопотав про залучення до участі у справі Державної казначейської служби України (а.с. 134-135). Ухвалою суду від 20.02.2025 до участі у справі як співвідповідача залучено Державну казначейську службу України, а судове засідання відкладено на 17.03.2025 (а.с. 145). 2.6. Повідомлення учасників та їх неявка Позивач [PERSON] був належним чином повідомлений про судове засідання, призначене на 17.03.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 151). Водночас матеріали справи містять його заяву від 03.02.2025 про розгляд справи без його участі (а.с. 134-135). Представники відповідачів Вінницької обласної прокуратури, Немирівської окружної прокуратури та Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області не з`явилися на судові засідання, призначені на 20.02.2025 та 17.03.2025. Відповідачі були належним чином повідомлені про судовий розгляд, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 119, 121, 122, 150, 152-154). Однак причини своєї неявки суду вони не повідомили. Представник Державної казначейської служби України також не з`явився на судове засідання 17.03.2025. Водночас він подав до суду відзив на позовну заяву, у якому висловив заперечення проти позову та просив відмовити у його задоволенні. 3. Позиція Державної казначейської служби України (відзив) 3.1. Безпідставність залучення Казначейства як відповідача Казначейство наголошує, що є окремою юридичною особою, наділеною відповідними повноваженнями згідно із законом, і не може ототожнюватися з державою в цілому чи з державним бюджетом. Відповідно до статей 2, 176 Цивільного кодексу України, а також згідно з рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 № 12-рп/2001, держава та державні юридичні особи не відповідають одна за одну. Відповідно, немає правових підстав для притягнення Казначейства до відповідальності за дії чи бездіяльність інших державних органів, зокрема органів досудового розслідування та прокуратури. Судова практика свідчить, що заборгованість або відшкодування шкоди, завданої державним органом, підлягає стягненню безпосередньо з державного бюджету, а не з юридичної особи «Державна казначейська служба України». Крім того, відповідно до статті 265 ЦПК України та судової практики (зокрема постанов Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 199/6713/14-ц, від 14.09.2022 у справі № 415/1009/21, від 26.04.2023 у справі № 227/4691/21), суд не визначає у резолютивній частині рішення, з яких саме рахунків здійснюється списання коштів або хто є суб`єктом виконання судового рішення, оскільки це питання стосується виключно виконання судового рішення, а не його ухвалення. 3.2. Відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди Позивач посилається на статті 1523, 1167, 1172, 1176 ЦК України, обґрунтовуючи свої вимоги моральною шкодою, завданою йому діями (бездіяльністю) органів досудового слідства та прокуратури. Водночас Казначейство зазначає, що для покладення обов`язку з відшкодування шкоди необхідно довести такі елементи: факт протиправної поведінки відповідного суб`єкта, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, вину особи, яка завдала шкоди. Стаття 1176 ЦК України визначає спеціальні підстави відповідальності держави за шкоду, завдану незаконним засудженням, затриманням, притягненням до кримінальної відповідальності тощо. Однак у даному позові не йдеться про незаконне засудження чи затримання позивача. Верховний Суд, зокрема Велика Палата, у своїх постановах наголошував, що задоволення скарги на дії або рішення слідчого чи прокурора саме по собі не є автоматичною підставою для визнання їхніх дій протиправними в контексті деліктної відповідальності та відшкодування шкоди. Отже, для підтвердження права на компенсацію необхідно довести прямий причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями (бездіяльністю) державних органів та моральною шкодою, що, на думку Казначейства, позивачем не зроблено. Сам лише факт скасування процесуальних рішень слідчого чи прокурора, як стверджується у відзиві, не може бути автоматичною підставою для відшкодування. 3.3. Недостатність доказів моральної шкоди У відзиві зазначено, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували: реальне існування моральної шкоди, обсяг і характер його страждань, причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) правоохоронних органів та моральною шкодою. Процесуальний механізм оскарження дій або бездіяльності слідчих та прокурорів є передбаченим законом способом захисту прав (стаття 24 КПК України) і сам по собі не є підставою для компенсації моральної шкоди (стаття 23 ЦК України). Казначейство також звертає увагу, що відповідно до принципів розумності та справедливості розмір компенсації моральної шкоди не може призводити до безпідставного збагачення позивача за рахунок державного бюджету, а має бути обґрунтованим і пропорційним завданій шкоді. На підставі викладеного Казначейство стверджує, що позивач не довів факту заподіяння йому шкоди саме діями органів державної влади під час досудового розслідування та не підтвердив наявності причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та заявленими моральними стражданнями. Отже, Державна казначейська служба України заперечує проти задоволення позову, підкреслюючи, що: не є належним відповідачем за вимогами щодо відшкодування шкоди, завданої діями/бездіяльністю правоохоронних органів; не доведено склад деліктної відповідальності та наявність будь-якої моральної шкоди, завданої безпосередньо позивачеві; не підтверджено причинно-наслідкового зв`язку між процесуальними діями органів досудового слідства та заявленими витратами чи моральною шкодою. 4. Процесуальні вирішення та матеріали кримінальних проваджень Ухвалою суду від 17 березня 2025 року провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення процесуальних і судових витрат у кримінальному провадженні закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, оскільки ці вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Дослідивши матеріали цивільної справи та витребувані матеріали кримінальних проваджень, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи таке. 4.1. Кримінальне провадження № 12015020120000387 (18.05.2015) Судом встановлено, що слідчим відділом Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі СВ Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області) здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015020120000387 від 18.05.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 192 Кримінального кодексу України (далі КК України). Зазначене кримінальне провадження було відкрито за заявою позивача [PERSON] . Постановою слідчого Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області від 31.08.2015 кримінальне провадження № 12015020120000387 було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 192 КК України. Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 06.10.2015 у справі № 129/2724/15-к (провадження № 1-кс/129/418/15) задоволено скаргу [PERSON] та скасовано постанову слідчого Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області від 31.08.2015 про закриття кримінального провадження. Надалі, постановою слідчого Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області від 29.12.2017 кримінальне провадження № 12015020120000387 знову було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 192 КК України. Постановою прокурора Немирівської місцевої прокуратури від 01.03.2018 вказану постанову слідчого було скасовано, а матеріали досудового розслідування направлено начальнику СВ Гайсинського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області для організації подальшого досудового розслідування. Однак постановою слідчого СВ Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області від 24.07.2018 кримінальне провадження № 12015020120000387 знову було закрито на підставі відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 192 КК України. 4.2. Кримінальне провадження № 42022020000000004 (06.01.2022) Судом також встановлено, що слідчим відділом Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42022020000000004, відкритому 06.01.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України (умисне невиконання судового рішення). Зазначене кримінальне провадження було відкрито за заявою [PERSON] щодо умисного невиконання боржником [PERSON] та службовими особами Гайсинського районного відділу Державної виконавчої служби (далі ДВС) рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 14.08.2013 у справі № 129/1083/13-ц про стягнення боргу. Постановою слідчого Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Ковалевської О. І. від 15.03.2022 кримінальне провадження № 42022020000000004 було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. Проте ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 10.04.2023 у справі № 129/20/23 (провадження № 1-кс/135/58/23) задоволено скаргу [PERSON] та скасовано постанову слідчого Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області, старшого лейтенанта поліції Ковалевської О. І., від 15.03.2022 про закриття кримінального провадження № 42022020000000004. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач [PERSON] посилається на те, що незаконні та протиправні дії органу досудового розслідування при здійсненні досудового розслідування спричинили йому моральні, фізичні, душевні та психологічні страждання внаслідок тривалого невиконання слідчими і прокурорами кримінально-процесуальних норм, а також фальсифікації матеріалів кримінального провадження. У зв`язку з цим він оцінює завдану моральну шкоду у розмірі 165 200 грн. 5. Нормативно-правове обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грошима, а її розмір визначається судом з урахуванням вимог розумності та справедливості. Аналіз вказаної норми дозволяє зробити висновок, що підставою для компенсації моральної шкоди є: факт завдання моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка її завдала; причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи у таких випадках: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання або незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання чи незаконного накладення адміністративного стягнення, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Водночас, частина шоста статті 1176 ЦК України передбачає, що шкода, завдана іншими незаконними діями або бездіяльністю органів державної влади (оперативно-розшукових органів, досудового розслідування, прокуратури або суду), відшкодовується на загальних підставах. Це означає, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю правоохоронних органів або суду, відшкодовується державою лише у випадках, передбачених частиною першою статті 1176 ЦК України. В інших випадках заподіяння шкоди такі вимоги розглядаються відповідно до загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади або його посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Ці висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах: від 25.05.2016 у справі №6-440цс16, від 25.04.2018 у справі №346/4623/15-ц (провадження №61-4538св18), від 19.09.2018 у справі №646/9109/15-ц (провадження №61-6648св18), від 15.05.2019 у справі №639/3414/18 (провадження №61-8279ск19). Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) є спеціальними нормами, що передбачають особливості розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та їх посадових осіб. Вони встановлюють відмінності від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, вина посадових осіб або органу державної влади для застосування відповідальності не є необхідною. Водночас наявність інших елементів складу цивільного правопорушення є обов`язковою та підлягає доведенню у відповідних спорах. Підставами для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є три обов`язкові умови: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу; факт завдання шкоди; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Доведення цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про стягнення шкоди. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20); від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19);від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19). У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 (провадження №К/9901/59673/18)). У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №641/5005/20 (провадження №61-19219св21) зазначено, що суд,\~здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Отже, для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, і насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди. Слід враховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. За змістом частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою\~статті 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У цій справі позивач [PERSON] не надав будь-яких належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідача і моральною шкодою. Сама по собі незгода позивача [PERSON] з процесуальними рішеннями, прийнятими посадовими особами органів досудового розслідування, які оскаржувалися ним в порядку, передбаченому\~КПК України, та їх подальше скасування судом (в тому числі неодноразове), не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Окрім цього, задоволення судами процесуальних звернень (скарг) спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому самі по собі ухвали слідчого судді про задоволення скарг не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди. Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25 липня 2001 року, заява №48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 09 листопада 2006 року, заява №33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі. Отже, права позивача [PERSON] були відновлені шляхом постановлення слідчими суддями ухвал, постановленими за результатами розгляду скарг про оскарження постанов уповноважених осіб під час досудового розслідування в порядку, визначеному\~КПК. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність пред`явленого позову, адже позивачем, всупереч вимогам\~статті 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, причинний зв`язок між прийняттям слідчими постанов про закриття кримінального провадження, та завданням моральної шкоди. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №641/2328/17 (провадження №61-7053зпв18), від 23 січня 2019 року у справі №308/1990/16-ц (провадження №61-17901св18), від 28 січня 2019 року у справі №686/7576/18 (провадження №61-43847св18), від 12 квітня 2019 року у справі №686/10651/18 (провадження №61-305св19), від 16 травня 2019 року у справі №686/20079/18 (провадження №61-5360св19), від 31 липня 2019 року у справі №686/22133/18 (провадження №61-10591св19), 13 листопада 2019 року у справі №382/814/17 (провадження №61-28691св18), 25 листопада 2019 року у справі №686/22462/18 (провадження №61-17648св 19), від 03 грудня 2019 року у справі №686/26653/18 (провадження №61-12277св19) та 18 грудня 2019 року у справі №554/11821/14 (провадження №61-28437св18).

Outcome: dismissed