Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Барського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про тлумачення заповіту та визнання права власності. У позовній заяві вказала, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після смерті батька залишилася спадщина, яка складається з земельної ділянки (пай) площею 1,6518 га, кадастровий номер 0520281400:02:003:0192, що знаходиться на території Гулівської сільської ради Барського району Вінницької області. Право власності зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.02.2017, що посвідчений приватним нотаріусом Лободою С.Л. та зареєстрований у реєстрі за № 145. 01.03.2024 позивач звернулася до державного нотаріуса Барської державної нотаріальної контори Вінницької області щодо відкриття спадкової справи та отримала Витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 76052042 від 01.03.2024. Після спливу шести місяців з дня смерті батька позивач повторно звернулася до нотаріальної контори для прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та надала для цього оригінал заповіту, який був зроблений її батьком та посвідчений секретарем виконкому Гулівської сільської ради Барського району Вінницької області Охрімовською О.В. Однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва та надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у якій зазначено, що у наданому нею оригіналі договору купівлі-продажу земельної ділянки, що посвідчений 06.02.2017 приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області Лободою С.Л. та зареєстрований у реєстрі за № 145, кадастровий номер земельної ділянки, вказаний як 0520281400:02:003:0192, а у наданому оригіналі заповіту, що посвідчений [PERSON] , секретарем виконавчого комітету Гулівської сільської ради Барського району Вінницької області 05.05.2017, зареєстрований у реєстрі за №\~41, кадастровий номер зазначено як 0520281400:01:003:0192. Крім того, у зазначеному вище заповіті дата народження спадкоємця [PERSON] вказана як " [INFO] ", а у наданому оригіналі паспорта на ім`я [PERSON] №\~ [NUMBER] , виданого 22.03.2019, орган, що видав, - 0514, дата народження зазначена як " [INFO] ". Вказані розбіжності у заповіті унеможливлюють встановити факт належності позивачці заповіту, а сільська рада не може внести виправлення у заповіт, так як заповідач помер. Вважає, що помилки під час складання заповіту були допущені автоматично і сам заповіт не було перевірено заповідачем на помилки, саме тому виникли неточності у написані дати народження позивачки та кадастровому номері земельної ділянки. Через такі розбіжності позивачка не може оформити спадщину після смерті батька, тому просить встановити факт, що заповіт належить їй, адже технічні помилки не можуть бути підставою нікчемності заповіту, оскільки особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача. Даний заповіт не змінений і не скасований, що підтверджується приміткою на ньому старости Гулівського старостинського округу Барської міської ради Вінницької області від 19.07.2023, тобто на момент смерті заповідача [PERSON] , який помер [INFO] , даний заповіт був чинним, саме тому і підлягає тлумаченню. Позивачка є єдиним спадкоємцем померлого батька за заповітом, але за законом є ще два спадкоємці: донька - [PERSON] , син - [PERSON] , які заяви до нотаріуса не писали, але прийняли спадщину шляхом спільного проживання та реєстрації з померлим на день смерті. Тому позивач змушена звертатися до суду з даним позовом. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, представник позивача подала до суду заяву про те, що позов підтримує та просить розглянути справу за її та позивача відсутності. У судове засідання відповідачі: [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи, були належним чином повідомлені. Подали до суду заяви про проведення розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги визнають у повному обсязі та не заперечують проти їх задоволення. Представник третьої особи Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи, був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, ураховуючи заяви представника позивача, відповідачів, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю з таких підстав. Згідно з даними копії паспорта громадянина України [NUMBER] , виданого 22.03.2019, орган, що видав, - 0514, [PERSON] народилася [INFO] . Відповідно до даних копії Витягу з реєстру територіальної громади №2022/000529702 від 08.09.2022, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , дата реєстрації 23.03.2013. Відповідно до даних копії договору купівлі-продажу земельної ділянки, який зареєстровано у реєстрі за № 145 від 06.02.2017, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,6518 га, розташованої за адресою: Вінницька область, Барський район, Гулівська сільська рада, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0520281400:02:003:0192. Відомості про набуття у власність [PERSON] земельної ділянки площею 1,6518 га, кадастровий номер 0520281400:02:003:0192, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.02.2017, внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується даними відповідного витягу. Згідно з даними копії свідоцтва про смерть (запис поновлено) серії [NUMBER] від 24.11.2023, виданого Барським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Жмеринському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до даних Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі №\~76052042 від 01.03.2024, до спадкового реєстру внесено запис про реєстрацію спадкової справи № 48/2024 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до даних копії заповіту від 05.05.2017, що посвідчений секретарем виконкому Гулівської сільської ради Барського району Вінницької області Охрімовською О.В., зареєстрований у реєстрі за № 41, [PERSON] заповів земельну ділянку розміром 1,6518 га, кадастровий номер земельної ділянки 0520281400:01:003:0192, своїй дочці [PERSON] , [INFO] , що мешкає по [ADDRESS] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.04.2024 №\~69/02-31 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 1,6518 га, кадастровий номер 0520281400:02:003:0192, що розташована за адресою: Вінницькаа область, Жмеринський (Барський) район, Гулівська сільська рада. Постанова мотивована тим, що згідно з пунктом 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, але у наданому [PERSON] оригіналі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 06.02.2017 приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області Лободою С.Л., зареєстрованого у реєстрі за № 145, кадастровий номер земельної ділянки, вказаний як 0520281400:02:003:0192, а у наданому оригіналі заповіту, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Гулівської сільської ради Барського району Вінницької області Охрімовською О.В. 05.05.2017, зареєстрований у реєстрі за № 41, кадастровий номер зазначено як 0520281400:01:003:0192. Крім того, у зазначеному вище заповіті дата народження спадкоємця [PERSON] , вказана як " [INFO] ", а у наданому оригіналі паспорта на ім`я [PERSON] №\~ [NUMBER] , виданого 22.03.2019, орган, що видав, - 0514, дата народження зазначена як [INFO] . Відповідно до даних копії довідки Гулівського старостинського округу Барської міської ради Вінницької області № 43 від 22.01.2024, відповідно до записів у по господарських книгах, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На день його смерті разом з ним були зареєстровані за вказаною адресою: [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; донька [PERSON] , [INFO] ; донька [PERSON] , [INFO] ; онук [PERSON] , [INFO] ; онука [PERSON] , [INFO] . Згідно з даними звіту про експертно-грошову оцінку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 0520281400:02:003:0192) загальною площею 1,6518\~га, що розташована за адресою: Вінницька область, Жмеринський (Барський) район, Гулівська сільська рада, вартість ділянки складає 71027,40грн. Вирішуючи чи підлягає задоволенню вимога про встановлення факту, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що надані позивачем та досліджені у судовому засіданні докази достовірно свідчать про належність [PERSON] , [INFO] , заповіту, який посвідчений 05.05.2017 секретарем виконавчого комітету Гулівської сільської ради Барськогго району Вінницької області Охрімовською О.В., зареєстрований у реєстрі за № 41. Встановлення даного факту необхідне позивачу для реалізації своїх спадкових прав. Визначаючись щодо позовних вимог про тлумачення заповіту та визнання права власності, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1264 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1256 ЦК України, суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі ч.1\~ст. 1256 ЦК України. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому ч. 2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину, при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту. Згідно зі ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені ст. 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілостей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.09.2022 у справі № 165/3014/20 (провадження № 61-16258св21). Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Згідно зі ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 ст. 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.08.2022 у справі № 141/813/19 (провадження № 61-1070св22). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під час посвідчення заповіту секретарем виконкому Гулівської сільської ради Барського району Вінницької області Охрімовською О.В. невірно було записано кадастровий номер земельної ділянки, а саме: «0520281400:01:003:0192», замість вірного «0520281400:02:003:0192», а також дату народження спадкоємця [PERSON] « [INFO] », замість « [INFO] ». За таких обставин, суд вважає за необхідне розтлумачити заповіт без внесення змін у його зміст, виходячи з волі [PERSON] , який фактично заповів доньці [PERSON] у власність земельну ділянку площею 1,6518 га, кадастровий номер 0520281400:02:003:0192, що знаходиться на території Гулівської сільської ради Барського району Вінницької області. Відповідно до положень ст. 1220, 1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину; відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. На підставі наведеного та, ураховуючи, що позивач прийняла спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а також з огляду на те, що відповідачі позов визнали повністю і його задоволення не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд ураховує думку позивача, яка просила судові витрати не стягувати з відповідачів та вважає, що судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: approved