Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: ОСББ «СИЛУЕТ», про розподіл особових рахунків, виокремлення у користування житлової площі у квартирі, встановлення порядку користування загальними місцями житлової площі. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 08.09.2017 року, та згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.09.2023 позивач та відповідач є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , у якій вони зареєстровані та проживають. Оскільки сторони не можуть дійти до спільного узгодження, щодо користування квартирою, позивач звернувся до суду з позовом, згідно вимог якого просить виділити у окреме користування позивачу - житлову площу квартири, а саме: кімнату загальною площею 12,5 кв. м, в якій він проживає; виділити у окреме користування відповідачу житлову площу квартири, а саме: кімнату загальною площею 12,5 кв. м, в якій проживає відповідач; виокремити особовий рахунок на житлову площу квартири, за адресою: [ADDRESS] , а саме кімнату загальною площею 12,5 кв. м, в якій проживає позивач; залишити у спільному користуванні місця загального користування, а саме: кухня - 12,2 кв. м., санвузол 3,5 кв. м., коридор - 16,5 кв. м.; здійснити розподіл суми заборгованості за житлово-комунальні послуги пропорційно кількості проживаючих (прописаних) осіб за утримання будинку та прибудинкової території, а також стягнути з відповідача судові витрати у справі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2024 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Згідно ухвали суду, постановленої шляхо внесення до протоколу судового засідання від 11.11.2024 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Парсентьєва О.М. вимоги позовної заяви підтримали у повному обсязі, посилаючи на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Разом з тим, надаючи пояснення у справі, просив суд у разі задоволення позову, виділити йому у користування кімнату 17,5 кв. м. з балконом, оскільки у разі виділення йому кімнати 13,6 кв. м. його права як співвласника будуть порушені, т.я. він не матиме з кімнати 13,6 кв.м. виходу на балкон. Представник третьої особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «СИЛУЕТ» у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлені судом належним чином, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов наступних висновків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що позивачу та відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2017 року належить по 1/2 частці квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №375417251 від 22.04.2024 року, квартира за адресою: [ADDRESS] зареєстрована на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер:7-539 виданий 08.09.2017 державним нотаріусом 15 Київської державної нотаріальної контори Опанасюк О.Ю.. Як вбачається із технічного паспорту, спірна квартира розташована на 12 поверсі 16 поверхового будинку та складається 3 кімнат жилою площею 43,6 кв. м., у тому числі: 1- а кімната 12,5 кв. м., 2-а кімната 17,5 кв. м., 3-а кімната 13,6 кв. м., кухні площею 12,2 кв. м., ванної кімнати площею 2,5 кв. м., вбиральні (сполученої) площею 1,0 кв. м., коридору площею 16,5 кв. м.. Квартира обладнана балконом 30% (терасою) 1,1 кв. м. лоджією 50% 2,4 кв. м., загальною площею - 79, 3 кв. м.. Сторони у справі зареєстровані у спірній квартирі. Посилаючись на те, що між сторонами у добровільному порядку не досягнуто згоди, щодо користування спірною квартирою, позивач просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі, щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло, визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі Цивільним кодексом України та Житловим кодексом Української РСР. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, сторонам належить на праві власності по частки спірної квартири [ADDRESS] загальною площею 79,3 кв. м.( 43,6 кв. м житлової площі), а тому позивач просить встановити порядок користування спірною квартирою, а саме у користування та позивача виділити житлову кімнату житловою площею 12,5 кв. м., а у користуванні відповідача залишити житлову кімнату, жилою площею 17,5 кв. м.. У загальному користуванні просять залишити усі інші приміщення. Відповідач проти даного запропонованого порядку користування заперечував, надаючи пояснення у справі, просив суд виділити йому у користування кімнату з балконом. Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до п. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного в Постанові від 17.02.2016 року в справі №6-1500цс15, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку за можливе вимоги позивача задовольнити та виділити йому у користування житлову кімнату площею 12,5 кв. м. з виходом на балкон. Разом з тим, враховуючи, що крім кімнати позивача, вихід на балкон має ще одна кімната, а відтак суд дійшов висновку про можливість відповідно виділити у користування відповідача житлову кімнату площею 17,5 кв. м. з виходом на балкон. Залишити у спільному користуванні сторін житлову кімнату, площею 13,6 кв. м.; коридор, площею 16,5 кв. м. кухню, площею 12,2 кв. м., ванну кімнату, площею 2,5 кв. м; вбиральню, площею 1,0 кв. м.. Що ж стосується вимог позивача про розподіл особових рахунків, суд зазначає наступне. Пунктами 10, 13 Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, передбачений порядок розподілу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир в разі, якщо між ними відсутня згода щодо сплати, у судовому порядку. Питання поділу особового рахунку вирішується шляхом звернення особи із письмовою заявою про вказане до відповідного житлового органу з додатком про підтвердження права власності особи на частину квартири. Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Статті 19, ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають, що відносини між споживачами у сфері житлово-комунальних послуг, здійснюються виключно на договірних засадах. Укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є основним обов`язком споживача. Також, нормою п.3 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок виконавця підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, розподіл особового рахунку є можливим лише за умови укладення з кожним із споживачів окремих договорів про надання послуг. Судом було встановлено, що [PERSON] звертався у встановленому законом порядку із такою заявою про розподіл особового рахунку до ОСББ «СИЛУЕТ» до звернення до суду з даним позовом. Тобто, такі звернення мали місце до вирішення судом питання про визначення порядку користування житловим приміщенням, а тому позивач має право після набрання чинності вказаним рішенням вирішити це питання в позасудовому порядку шляхом відповідного звернення та укладення окремих договорів про надання відповідних послуг. Відтак, звернення до суду з такими вимогами є передчасними і позивач не позбавлений можливості звернення до суду з позовом в разі відмови ОСББ «СИЛУЕТ» після набрання чинності даним рішенням суду. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вище викладене, суд дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та надані сторонами пояснення по справі, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме у частині вимог щодо встановлення порядку користування спірною квартирою у спосіб, визначений позивачем у позовній заяві та з урахуванням заперечень відповідача. При цьому, позовні вимоги, що стосуються розподілу особових рахунків, не підлягають задоволенню судом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі вищевказаного та

Outcome: partial