Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-27 00:00:00

18\~грудня 2024\~року [PERSON] ,\~через представника,\~звернулася до\~суду із\~позовною заявою\~до ДП\~«Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова» із\~вимогою про\~стягнення заборгованості\~по заробітній\~платі та\~середнього заробітку\~за час\~затримки розрахунку (а. с. 2-7). В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що позивачка перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», наказом № 519вк від 11 липня 2024 року року її звільнено за власним бажанням. Звертає увагу, що з позивачкою в день звільнення не було проведено розрахунок та не виплачено всіх сум, які їй належать, зокрема заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку, крім того в день звільнення позивачці не було надано належне та письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні. Позивачка зверталася до відповідача з вимогою надати їй відповідне письмове повідомлення та провести розрахунок, однак, позивачці не було надано належного та офіційного документу, посилаючись на те, що в результаті внутрішніх неофіційних розпоряджень видача таких офіційних документів заборонена. На Адвокатський запит № 2/4 від 14 листопада 2024 року, відповідачем була надана Довідка № 2/110 від 27 листопада 2024 року, в якій зазначено що вона видана на адвокатський запит, відповідно до якої відповідачем не виплачена заробітна плата позивачці в розмірі 35064 гривні станом на 27 листопада 2024 року, що складається: липень 2023 року - 1903 гривні; серпень 2023 року - 2738 гривень; вересень 2023 року - 3551 гривня; грудень 2023 року - 3047 гривень; січень 2024 року - 700 гривень; березень 2024 року - 1882 гривні; квітень 2024 року - 2718 гривень; травень 2024 року - 4148 гривень; червень 2024 року - 3816 гривень; липень 2024 року та кінцевий розрахунок - 10561 гривня. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачкою по заробітній платі складає 35064 гривні. Звертає увагу, що зазначена довідка була отримана адвокатом та позивачкою 09 грудня 2024 року. Оскільки в день фактичного звільнення 11 липня 2024 року з позивачкою не було проведено розрахунку та не вплачено всі суми, які їй належать при звільненні, позивачка має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначає, що у відповідача ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О. М. Макарова» в період з 2019 року по 2024 рік - запроваджено одноденний режим роботи на підприємстві. Зокрема відповідно до Наказу № 66 від 31 січня 2024 року, прийнятого генеральним директором ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О. М. Макарова», у зв`язку зі змінами у організації виробництва та праці - установлено у 2-му кварталі 2024 року одноденний режим роботи де понеділок робочий день а інші дні неробочі. Тобто, в травні місяці 2024 року було - 4 робочих дні (понеділків), а в червні місяці 2024 року було - 4 робочих днів (понеділків), що становить загальну кількість робочих днів в травні та червні місяцях 2024 року - 8 робочих днів. Відповідно до Довідки № 2/110 від 27 листопада 2024 року загальна заробітна плата за травень та червень місяці 2024 року складає - 7964 гривні (4148 гривень + 3816 гривень). Таким чином, середня заробітна плата позивачки в день - складає 995 гривень 50 копійок (7964 / 8 - 995,5). Період нарахування середнього заробітку за весь час затримки позивачкою визначається з 12 липня 2024 року, як наступний день після звільнення, що є першим днем прострочення, закінчення розрахунку позивачка зазначає дату складання та подання даної позовної заяви, а саме 17 грудня 2024 року. В період з 12 липня 2024 року по 17 грудня 2024 року було 113 робочих днів, а тому загальна сума компенсації складає 995 гривень 50 копійок * 113 днів = 112491 гривня 50 копійок середнього заробітку за весь час затримки. Таким чином, позивачка прохає стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 35064 гривні, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 112491 гривня 50 копійок та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 гривень та судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок. Ухвалою суду від 23 грудня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 23), копія якої надіслана учасникам 23 грудня 2024 року за вихідним № 31897/24-вих/2/204/4595/24 (а. с. 24), та отримана відповідачем 13 січня 2025 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 27). 23 січня 2025 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, через підсистему «Електронний суд», надійшов відзив представниці ДП «Виробниче\~об`єднання Південний\~машинобудівний завод\~ім.\~О.М.\~Макарова» Новак\~К.А. на позовну заяву (а. с. 29-31), в якому вона прохає в позовній заяві відмовити. В обґрунтування відзиву зазначає, що згідно з довідкою № 2/49 від 17 січня 2025 року сума невиплаченої заробітної плати [PERSON] становить 35064 гривні. Однак, зазначає, що причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме те, що ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та зараз перебуває в край тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з рф, які складали питому вагу в загальній кількості виробництва, що призвело до скорочення його об`ємів, великих фінансових збитків, відсутності обігових коштів, одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у 2018 році та одноденного режиму роботи на підприємстві у 2019-2023 роках, затримка виплати заробітної плати з вересня 2020 року по даний час. Звертає увагу, що з 28 лютого 2022 року до 01 вересня 2022 року підприємство знаходиться на простої, а з січня 2023 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. Також вказує на те, що позивачка була звільнена із підприємства відповідача 11 липня 2024 року, а до суду звернулася 18 грудня 2024 року, то відповідно строки в які позивачка могла звернутися до суду про вирішення трудового спору пройшли. Щодо стягнення середнього заробітку зазначає, що суд з певних умови може зменшити розмір відшкодування передбаченого ст. 117 КЗпП України. Стосовно стягнення на правову допомогу, вказує, що позивачка не обґрунтувала стягнення даної суми, а також не надає доказів того що їх було сплачено. Тому прохає суд у задоволення позовних вимог відмовити та не стягувати середній заробіток. Станом на дату розгляду справи відповідь на відзив до суду не надходила. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 21 березня 2016 року по 11 липня 2024 рік позивачка працювала у на підприємстві відповідача, а наказом № 519/вк від 11 липня 2024 року її звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці (а. с. 11-12). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Звернувшись до суду, позивачка просила, зокрема, стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 35064 гривні. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Отже, за змістом ст.\~38\~КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Таким чином, обов`язок щодо проведення повного розрахунку чинним законодавством України покладено виключно на роботодавця, більш того, даний обов`язок у останнього виникає автоматично з його прийняттям заяви працівника про звільнення та винесення відповідного наказу. Не заслуговують на увагу суду доводи відповідача, щодо відсутності у останнього обігових коштів на рахунках, у зв`язку зі скорочення його об`ємів виробництва та великих фінансових збитків, оскільки кожних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження вказаного відповідачем суду не надано. Крім того, не приймаються до уваги судом доводи відповідача щодо одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у 2018 році та одноденного режиму роботи на підприємстві у 2019-2023 роках, оскільки вказане не спростовує наявності заборгованості у відповідача перед позивачкою. Так, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що дійсно підприємство заборгувало заробітну плату позивачці у сумі 35064 гривні, що підтверджується відповідною довідкою підприємства № 2/49 від 17 січня 2025 року. За положеннями ст.\~43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї\~статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Разом з цим, слід звернути особливу увагу на рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-18/2013, в якому Конституційний Суд України зазначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. У частині 1 статті 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на момент звільнення [PERSON] з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», тобто станом на 30 червня 2023 року, закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Однак відповідач при звільненні так і не провів з позивачкою остаточний розрахунок та не виплатив їй нараховану заробітну плату. Також з наданої позивачкою копії довідки № 2/110 від 27 листопада 2024 року (а. с. 15), а також довідки № 2/49 від 17 січня 2025 року наданої відповідачем у відзиві на позовну заяву (а. с. 43), вбачається, що [PERSON] працювала на підприємстві відповідача та їй не виплачена заробітна плата у сумі 35064 гривні, у тому числі по місяцям: за липень 2023 року - 1903 гривні; за серпень 2023 року - 2738 гривень; за вересень 2023 року - 3551 гривня; за грудень 2023 року - 3047 гривень; за січень 2024 року - 700 гривень; за березень 2024 року - 1882 гривні; за квітень 2024 року - 2718 гривень; за травень 2024 року - 4148 гривень; за червень 2024 року - 3816 гривень; за липень 2024 року та кінцевий розрахунок - 10561 гривня. Отже, з вищевказаних довідок вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачкою по заробітній платі становить 35064 гривні, тобто є сумою, яка належить позивачці до виплати. Таким чином з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по не виплаченій заробітній платі у сумі 35064 гривень, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Водночас, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільнення це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19). Так, приписами ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Конституційний суду України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень КЗпП України зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку. Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові. Судом встановлено\~та підтверджено\~матеріалами справи,\~а відповідачем\~не спростовано,\~що довідка\~№ 2/110 від 27 листопада 2024 року про невиплачену заробітну плату відповідача перед позивачкою (а. с. 15) була надана позивачці у відповідь на адвокатський запит від 14 листопада 2024 року\~(а.\~с.\~13-14). При цьому з позовною заявою, зокрема, про стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати, остання звернулася до суду 18 грудня 2024 року, тобто у визначений ст. 233 КЗпП України строк, а тому слід констатувати,\~що дійсно, позивачка має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 12 липня 2024 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення. Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину першу статті 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Тобто,\~починаючи\~з\~19\~липня\~2022\~року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців. У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачка звернулась до суду з даним позовом 18 грудня 2024 року, тобто вже після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, суд доходить висновку, що позивачка має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 липня 2024 року, тобто з дня,\~наступного за\~днем звільнення, по 11 грудня 2024 року включно, тобто за шість місяців. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до довідки № 2/51 від 17 січня 2025 року, що надав відповідач до відзиву на позовну заяву, середньоденна заробітна плата позивачки, яка обчислена відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, становить 371 гривня 01 копійка (а. с. 44). Представником позивачки у позовній заяві був здійснений власний розрахунок, однак суд не приймає його до уваги, оскільки сума обчисленої середньоденної заробітної плати не співпадає з сумою середньоденної заробітної плати позивачки, яка обчислена відповідачем і зазначена в довідці виданою підприємством № 2/51 від 17 січня 2025 року. Крім того, представник позивача у позовній заяві здійснює розрахунок середньоденної заробітної плати відповідно до Наказу № 66 від 31 січня 2024 року, прийнятого генеральним директором ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О. М. Макарова», спираючись на одноденний режим роботи де понеділок робочий день а інші дні неробочі, однак суд не приймає до уваги наданий Наказ позивачем та відповідачем, оскільки кількість відпрацьованих днів позивачки на підприємстві вказаних представником відповідача у довідці № 2/51 від 17 січня 2025 року щодо обчислення середньоденної заробітної плати, не співпадає із вказаною кількістю відпрацьованих днів, обчислених представником позивачки відповідно до зазначеного Наказу. Враховуючи вищевказане, суд вважає за можливе здійснити власний розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Отже, середньоденна заробітна плата позивачки становить 371 гривня 01 копійка, відповідно до довідки № 2/51 від 17 січня 2025 року (а. с. 44). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховується наступним чином: 371\~гривня 01\~копійка * на 131 день, тобто за шість місяців, за які підлягає стягненню (зокрема: липень 2024 року 14 днів (з 12 липня 2024 року), серпень 2024 року 22 дні, вересень 2024 року 21 день, жовтень 2024 року 23 дні, листопад 2024 року 21 день, грудень 2024 року 22 дні, січень 2025 року 8 днів (по 12 січня 2025 року), та складає суму у 48602 гривні 31 копійка. Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача, як середній заробіток на час затримки розрахунку. У зв`язку\~з викладеним суд дійшов переконливого висновку, що з відповідача на\~користь позивачки слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 48602 гривні 31 копійка, а отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133\~ЦПК\~України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК\~України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги, здійснення захисту та представництва № Т2/4 від 12 листопада 2024 року надавав адвокат Харламов Дмитро Вікторович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2100 від 25 січня 2010 року) (а. с.18,21) та на підставі ордеру на надання правової допомоги Годун Р.І. серії АЕ № 1342681 від 15 грудня 2024 року (а. с. 20). Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2\~статті 137 ЦПК України). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження наданих послуг адвокатом надано Акт виконаних та підготовлених до виконання послуг до договору № Т2/4 від 12 листопада 2024 року (а. с. 19), відповідно до якого адвокатом надано позивачці вид та обсяг правничої допомоги: підготовка (консультація та аналіз документів), подання адвокатського запиту, складання та подача позовної заяви до суду. Кількість витраченого часу: 3 години 30 хвилин. Вартість правничої допомоги складає 2500 гривень. Відповідно до п. 2 зазначеного Акту, сторони підтверджують, що даний Акт підписаний сторонами підтверджує факт оплати Клієнтом гонорару Адвокату в розмірі 2500 гривень (а. с. 19). Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути\~спів розмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати\~критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на\~розумну необхідність судових витрат\~для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих юридичних послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачкою документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, тому суд доходить висновку, про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу у сумі 2000 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні [PERSON] до Державного підприємства\~«Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова» підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються на\~відповідача. З урахуванням того, що позивачка при подачі позову була звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок. Разом з цим, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 523 гривні 30 копійок (48602,31/112491,5*1211,20), тобто пропорційно задоволеним вимогам. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial