Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

20 березня 2025 року [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України, зазначивши заінтересованою особою Самарівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса). В обґрунтування заяви [PERSON] посилається на те, що [INFO] в м. Донецьк, Донецької області, яка зараз є окупованою територію померла її бабуся [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25 вересня 2024 року, виданим Кіровським відділом запису актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки. В проведенні державної реєстрації смерті бабусі в усному порядку відмовлено через те, що факт смерті останньої відбувся на тимчасово окупованій території України, а свідоцтво про смерть видане Кіровським відділом запису актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції не на відповідному бланку встановленого зразка відповідно до\~ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, отримати свідоцтво про смерть встановленого зразка неможливо, оскільки [PERSON] померла на тимчасово окупованій території України. У зв`язку із наведеним в заяві, [PERSON] просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , яка [INFO] померла у м. Донецьк, у віці 83 років. Ухвалою суду від 20 березня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження, зобов`язано заявника надати оригінал довідки про причину смерті [PERSON] та оригінал свідоцтва про смерть [PERSON] . В судовому засіданні заявник [PERSON] заяву про встановлення факту смерті та викладені у ній обставини підтримала, надала на огляд суду оригінали довідки про смерть та свідоцтва про смерть виданих Кіровським відділом запису актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки. Представник заінтересованої особи - Самарівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, проте його неявка не перешкоджає розгляду даної заяви. Дослідивши надані заявником докази, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або заінтересованими особами до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25 вересня 2024 року, виданого Кіровським відділом запису актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки в м. Донецьк, [INFO] , померла [PERSON] , [INFO] (актовий запис № 1358 віл [INFO] ). Вказане місце смерті [PERSON] є тимчасово окупованою територією України, визначеною Верховною Радою України у\~Законі України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». [PERSON] , яка при народженні мала прізвище « [PERSON] », народилась [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 28 серпня 1954 року (виданого повторно), про що вчинено актовий запис в книзі актових записів громадянського стану про народження за № 111 від 16 січня 1941 року. В подальшому [PERSON] , укладала шлюб з [PERSON] , про що зроблено актовий запис в книзі записів актів громадянського стану про одруження за № 387 від 10 травня 1963 року та видане свідоцтво про шлюб серії № [NUMBER] від 10 травня 1963 року. Після одруження [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] ». У шлюбі у [PERSON] , [INFO] , народилась [PERSON] (в подальшому шлюбне прізвище « [PERSON] »), мати заявниці [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] »), що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] від 22.08.1986 року народження (видане повторно), де у графі батьки зазначено [PERSON] , а також свідоцтвом про народження [PERSON] (шлюбне прізвище « [PERSON] ») від 17.09.1991 року серії [NUMBER] , відповідно до якого внесено запис про матір останньої [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ). В подальшому, [PERSON] , [INFO] , повторно уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 30 жовтня 1990 року (актовий запис № 844 від 30жовтня 1990 року). Після шлюбу останній присвоєно прізвище [PERSON] . Таким чином, заявником [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] »), доведено родинний зв`язок з померлою [PERSON] , яка є бабусею заявниці. Відповідно до копії заповіту, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Донецької державної нотаріальної контори від 08 лютого 1997 року, зареєстрованого в реєстрі за № 949, [PERSON] заповіла все належне їй майно [PERSON] (шлюбне прізвище « [PERSON] »). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Кіровським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 30 листопада 1999 року. Отже, надані заявником довідка про смерть та свідоцтво про смерть, видані Кіровським відділом запису актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, не є документами, на підставі яких здійснюється державна реєстрація смерті особи в позасудовому порядку. Діюче законодавство України передбачає державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду. При цьому, видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, тобто без встановлення лікарем факту смерті, забороняється. Ураховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в цих випадках є рішення суду про встановлення факту смерті. Положення ст.317 ЦПК України, яка визначає особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, не вимагає від заявника вчинення інших дій перед зверненням до суду з відповідною заявою, тобто надає можливість відразу звернутися до будь-якого суду цивільної юрисдикції (постанова КЦС від 16.10.2023 у справі №607/5528/23). Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~(далі - Закон) тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та законів України. Стаття 4 Закону\~передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього\~Закону\~поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1\~ст. 5 Закону\~Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених\~Конституцією\~та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Частинами 2, 3, 4\~ст. 9 зазначеного Закону\~передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Так, на підтвердження факту смерті [PERSON] , [INFO] , заявником подано копію дублікату довідки про смерть від 25 вересня 2025 року за № 7116, де зазначено причиною смерті: злоякісне новоутворення сечового міхура, та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 25 вересня 2024 року, видане Кіровським відділом запису актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки. Оригінали вказаних документів оглянуто в судовому засіданні. Також, заявником надано фотокопію з місця поховання [PERSON] , яка місить відомості щодо дати народження та дати смерті останньої, які узгоджуються з наявними в матеріалах справи даними паспорту [PERSON] та свідоцтвом про смерть від 25 вересня 2025 року. Оцінюючи надані письмові докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Ухвалюючи рішення суд бере до уваги, що відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про смерть особи, виданого закладом, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Враховуючи надані заявником докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вбачає підстави для висновку про доведеність вимог заявника належними та допустимими доказами, достатніми для висновку про те, що її бабуся, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у м. Донецьк, Донецької області. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved