Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

У липні 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Базилєва Станіслава Петровича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Овсійчук Ірини Георгіївни про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири, витребування із незаконного володіння майна. Так, позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що [PERSON] , є власником квартири, за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України була вимушена покинути Україну, однак їй стало відомо, що 10 червня 2024 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Базилєв С.П. видав довіреність за зареєстрованим номером 672 від її імені, яку позивач не підписувала. 21.06.2024 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений 21 червня 2024 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Овсійчук І.Г. за реєстровим номером 1261, на підставі якого було продано квартиру, яка належить позивачу на користь [PERSON] . Таким чином, позивач стверджує, що майно було відчужено без її волі, а тому звернулась до суду за захистом своїх прав. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - визнати недійсною довіреність за реєстровим номером 672 від 10.06.2024 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Базилєвим С.П. - визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири, за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 21 червня 2024 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Овсійчук І.Г., за реєстровим номером 1261. - витребувати із незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру, за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 74301480000). Ухвалою судді від 02.08.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених недоліків, які позивачем було усунуто. 21.08.2024 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено позов до розгляду в порядку загального позовного провадження. 05.12.2024 ухвалою суду було витребувано у слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві інформацію щодо стану кримінального провадження № 12024100060001832 та у випадку проведення почеркознавчої експертизи, надати суду належним чином завірений висновок експерта. 22.01.2025 ухвалою суду було накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 74301480000), яка на теперішній час належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . 24.03.2025 протокольною ухвалою суду було залишено без розгляду клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи. 24.03.2025 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. Представник позивача в судове засідання з`явився, подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання з`явився, подав заяву в якій зазначив, що вимоги позивача визнає в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання з`явилась, подала письмові пояснення, в яких зазначила про проведення судового засідання без фіксування технічними засобами та не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Треті особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялтсь належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва інформації про час та місце розгляду справи. Разом з цим, в матеріалах справи наявна заява від нотаріуса Базилєва С.П. про розгляд справи без його участі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків. Так, судовим розглядом встановлено, що 04.06.2013 року позивач [PERSON] набула права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтом про право власності за індексним номером 4350036 від 04.06.2013 року, орган державної реєстрації прав: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві. 17.11.2021 року між позивачем та її чоловіком [PERSON] було укладено договір про поділ майна подружжя, який зареєстрований за номером 1954 та посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Янгеловською О.С. Відповідно до зазначеного договору, квартира, за адресою: [ADDRESS] , залишалась у власності позивача. Таким чином, позивач є єдиним власником квартири, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується зазначеними документами. Позивач вказує, що у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, остання була вимушена покинути Україну. Разом з цим, позивачу стало відомо, що 10 червня 2024 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Базилєв С.П. - посвідчив довіреність за реєстровим номером 672 від імені позивача, яку, як остання стверджує, не підписувала. Так, у відповідності до зазначеної довіреності, [PERSON] було наділено правом на продаж спірної квартири. Проте, позивач наполягає на тому, що не підписувала довіреність та не наділяла даного громадяна таким правом. 21.06.2024 було укладено договір купівлі-продажу, посвідченого 21 червня 2024 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Овсійчук І.Г. за реєстровим номером 1261, щодо продажу квартири, за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] . З даного договору вбачається, що під час укладення договору інтереси продавця [PERSON] представляв [PERSON] , який діяв на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Базилєв С.П., за реєстровим номером 672. Таким чином, позивач стверджує, що договір купівлі-продажу квартири від 21 червня 2024 року є недійсним, оскільки був укладений без відповідних належних повноважень, без волеявилення власника майна, а тому квартира має бути повернена позивачу. Окрім цього, позивач вказує, що представником позивача 22.07.2024 було повідомлено про скоєний злочин Печерське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві. Так, в рамках розгляду справи представником позивача було долучено копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з якого вбачається, що за заявою представника позивача були зареєстровані відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, номер кримінального провадження №12024100060001832. Таким чином, позивач звернулась до суду та просить суд: - визнати недійсною довіреність за реєстровим номером 672 від 10.06.2024 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Базилєвим С.П. - визнати недійсним договір купівлі -продажу квартири, за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 21 червня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Овсійчук І.Г., за реєстровим номером 1261. - витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру, за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 74301480000). Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені наявними у матеріалах справи доказами, які були досліджені судом, з урахуванням позиції відповідачів, які визнали позовні вимоги, на засадах верховенства права та у відповідності до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Положеннями пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення. Частиною другою статті 129-1 Конституції України визначено позитивний обов`язок держави забезпечити виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт. Згідно зі ст. 2 Закону про державну реєстрацію, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі ч. 4 ст. 18 Закону про держану реєстрацію, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Виходячи з припису ст. 22 Закону про державну реєстрацію документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Крім того, відповідно до ст. 27 Закону про державну реєстрацію, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації чи його дубліката. Положеннями ст. 182 Цивільного кодексу України також передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину. В силу ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 658 Цивільного кодексу України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України). Згідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно із частиною першою статті 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України). Так, статтею 206 ЦПК України передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відтак, встановлено, що відповідачами було визнано позовні вимоги, а тому суд прийшов до висновку, що довіреність за реєстровим номером 672 від 10.06.2024 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Базилєвим С.П. та договір купівлі - продажу квартири, за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 21 червня 2024 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Овсійчук І.Г., за реєстровим номером 1261, підлягають визнанню їх недійсними. Таким чином, оскільки сторони самостійно підтверджують підстави, на які посилаються позивач, суд прийшов до висновку про задоволення зазначених вимог, оскільки вони не заперечуються сторонами. З врахуванням зазначеного, встановлені обставини судом вказують на те, що права позивача були порушені шляхом відчуження її квартири без її волі. Відтак, з врахуванням того, що суд прийшов до висновку, що довіреність та договір-купівлі продажу є недійсними, то варто зазначити, наступне. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник майна. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Вказану позицію ВСУ підтримала Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц зазначає, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. 30 серпня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 914/970/18 (ЄДРСРУ № 83953497) досліджував питання щодо підстав для подання віндикаційного позову. ВС зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена 28 серпня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 127/17971/15-ц, провадження № 61-11692св18 (ЄДРСРУ № 83925662). За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України . Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі №522/14900 вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 687/425/20 (провадження № 61-9430св21). Відтак, суд вважає, що вимоги позивача щодо витребування квартири є правомірними та підлягають задоволенню, оскільки дана вимога прямо пов`язана з відновленням прав позивача щодо належного володіння, користування та розпорядженням своїм майном, оскільки відчуження майна відбулось не з волі позивача. Таким чином, витребування майна у добросовісного набувача є реальним способом захисту порушеного права власника. Реалізація даного способу захисту в жодному разі не покликана порушувати права добросовісного набувача - йому мають бути повернені грошові кошти, сплачені для придбання витребовуваного майна. Суд вважає, що вимоги позивача щодо витребування квартири у [PERSON] є правомірними та підлягає задоволенню, оскільки відповідачми не заперечується задоволення позовних вимог. Окрім цього, станом на день розгляду позову не було надано відомостей, які б свічили про недобросовісність набувача спірної квартири, однак зазначене може бути предметом перевірки в рамках кримінального провадження. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З врахуванням зазначених обставин справи, суд прийшов до висновку, що позивачем було обрано вірно спосіб захисту та доведено правомірність своїх вимог, оскільки остання є власником спірної нерухомості, яку було відчужено поза її волею, що підтверджується наданими документами, які містяться в матеріалах справи, а тому дане майно було відчужено особою, яка не мала на це права, тому позові вимоги, підлягають задоволенню. Враховуючи зазначене, позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню, крім того відповідачами вони не були спростованими, оскільки останніми визнались. Відтак, позовна заява підлягає задоволенню. Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 4 844,80 грн. підлягають стягненню з відповідачів в рівних частинах.

Outcome: approved