Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 500 000 гривень, а також витрати на правову допомогу в сумі 20 750 гривень, а всього 520 750 гривень Позовна заява обґрунтована тим, що 04.11.2004 о 17 годині, поблизу с. Калинівка Кегичівського району Харківської області, при транспортуванні вежового блоку з бурової № 23 на бурову № 39 , в результаті нещасного випадку на виробництві загинув син позивача, [PERSON] . Причиною його смерті став травматичний шок внаслідок численних переломів кісток черепу від перекачування через його тіло гусениць ваговозів вежового блоку. За фактом травмування сина було порушено кримінальну справу стосовно бригадира вишкомонтажників [PERSON] , який на момент травмування перебував у трудових відносинах із власником джерела підвищеної небезпеки - Хрестищенським відділенням бурових робіт бурового управління «Укрбургаз» ДК «Укргазвидобування». Кримінальна справа №1кп - 11/07 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 367 КК України розглянута Кегичівським районним судом Харківської області і постановою від 31.05.2007 закрита за ст. 7 КПК України у зв`язку із зміною обстановки. В зв`язку з цим не потребує доказування під час цього судового розгляду факт, що травмування вишкомонтажника [PERSON] сталося із вини [PERSON] , адже цей факт та особа вже встановлені постановою суду. Але і після цього філія БУ «Укрбургаз» дочірньої компанії «Укргазвидобування» національної компанії «Нафтогаз України» та територіальне управління Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду по Харківській області відмовлялися по даному факту скласти акт з приводу нещасного випадку на виробництві, що змусило звертатися до суду. Відповідач під час судового розгляду майже два роки намагався уникнути відповідальності. 25.05.2009 Кегичівським районним судом Харківської області у справі №2-8/09 постановлено рішення, яким задоволено позов та визнано недійсним акт НВП про нещасний випадок на підприємстві, не пов`язаний із виробництвом, що стався 04.11.2004 в Хрестищенському відділенні бурових робіт БУ «Укрбургаз» щодо вишко-монтажника [PERSON] ; визнано, що нещасний випадок пов`язаний із виробництвом; зобов`язано філію БУ «Укрбургаз» дочірньої компанії «Укргазвидобування» національної компанії «Нафтогаз України» та територіальне управління Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду по Харківській області по даному факту скласти у відповідності з діючим законодавством акт за формою Н-1 з приводу нещасного випадку, який стався з вишкомонтажником [PERSON] 04.11.2004 о 15 годині 45 хвилин в Хрестищенському відділенні бурових робіт БУ «Укрбургаз», як пов`язаний із виробництвом. Але відповідач не погоджуючись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу. Знову затягування часу, а моральні страждання позивача тільки поглиблювалися. І тільки після рішення апеляційного суду Харківської області відповідач, нарешті, 09.12.2009, тобто, через 5 років після травмування і смерті сина, постанову суду виконав і склав акт про нещасний випадок, пов`язаний із виробництвом. Неправомірними діями відповідач завдав позивачу моральну шкоду, яка складається з того, що від звістки про загибель сина позивач відчув сильні душевні муки та моральні страждання, які відчуває на протязі усіх цих 20 років, які перетворилися у якийсь кошмар. Це відчуття не покинуло позивача і зараз. Можливо, позивачу було б легше перенести втрату сина, якби не підступна поведінка членів комісії, що розслідувала обставини загибелі сина. Починаючи від дня загибелі сина позивач неодноразово звертався до керівництва Хрестищенського відділенням бурових робіт та бурового управління «Укрбургаз» з проханнями провести об`єктивне розслідування обставин трагедії. Але позивача два місяці водили в оману. Позивач вірив, втрачаючи дорогоцінний час. Врешті - решт позивачу видали Акт №1 з висновками про те, що загибель сина не пов`язана з виробництвом. А потім чотири з половиною роки позивач проходив через муки під час зволікань із розслідуванням кримінальної справи, через черствість, непорядність та ганебну поведінку працівників відповідача, які до останнього не погоджувалися із визнанням факту загибелі сина на виробництві, зволікали із виконанням рішення суду про складання Акту за формою Н-1, через намагання на очах позивача грейдером знищити сліди /докази/ на місці загибелі сина. А чого варті моральні страждання за час участі у десятках судових засідань під час розгляду кримінальної справи, а потім і цивільної. Врешті-решт позивач отримав судове рішення, яким визнано, що нещасний випадок з сином, пов`язаний із виробництвом. Через сильне нервове потрясіння позивач змушений всі ці роки звертатися до лікарів, лікуватися в стаціонарах, санаторіях, приймати заспокійливі ліки, у позивач порушилися нормальний сон та апетит, нормальні подружні стосунки; порушилися нормальні життєві зв`язки, адже у позивача була міцна і дружня сім`я, разом відзначали народні та сімейні свята. Позивач втратив сина, а з цим і можливість одружити його, мати невістку та онуків, забезпечити свою старість душевним спокоєм. Позивач завдану йому моральну шкоду оцінює у 500000 гривень. За 20 років, що минули від дня трагедії, відповідач моральну шкоду позивачу не відшкодував навіть частково, що врешті-решт змушує позивача звертатися до суду. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі та пояснення сторін. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 04 березня 2024 року у цій справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засіданні. Не погоджуючись із позовною заявою представником відповідача - адвокатом Бєлєвцовою О.С., яка діє на підставі довіреності від 22.08.2023 через «Електронний суд» 19.03.2024 подано відзив на позовну заяву в якому просила відмовити позивачу в задоволені позовних вимог у повному обсязі з таких підстав. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Постанова ВП ВС від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14- 714цс19). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Постанова ОПКЦС ВС від 05.12.2022 в справі№ 214/7462/20. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. За приписами ст.1167 ЦК України, підставами відповідальності за завдану моральну шкоду є: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Отже, з урахуванням того, що норми ч. 1 та ч. 2 ст.1167 ЦК України містять різні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, позовна заява має містити, але не містить викладення обставин (фактів) і обґрунтування відповідних вимог задля вирішення питання щодо того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Позивач вказує, що «неправомірними діями Відповідач завдав мені моральну шкоду, яка складається з того, що: - Від звістки про загибель сина, я відчув сильні душевні муки та моральні страждання. Можливо мені було б легше перенести втрату сина, якби не підла поведінка членів комісії, що розслідувала обставини загибелі сина; - .... Я проходив через муки під час зволікань із розслідуванням кримінальної справи, через черствість, непорядність та ганебну поведінку працівників відповідача, які до останнього не погоджувалися із визнанням факту загибелі сина на виробництві, зволікали із виконанням рішення суду про складання Акту за формою Н-1, через намагання на моїх очах грейдером знищити сліди /докази/ на місці загибелі сина». А чого варті моральні страждання за час участі у десятках судових засідань під час розгляду кримінальної справи, а потім і цивільної». Таким чином, виходячи із заявлених підстав позову, позивач стверджує, що неправомірні дії відповідача призвели до того, що: «через сильне нервове потрясіння, він змушений всі ці роки звертатися до лікарів, лікуватися в стаціонарах, санаторіях, приймати заспокійливі ліки, у нього порушилися нормальний сон та апетит, нормальні подружні стосунки. Порушилися нормальні життєві зв`язки, адже у нас була міцна і дружна сім`я, ми разом відзначали народні та сімейні свята. Я втратив сина, а з цим і можливість одружити його, мати невістку та онуків, забезпечити свою старість душевним спокоєм». Тобто, як представляється з тексту позовної заяви, заявляючи вимогу про стягнення компенсації моральної шкоди, позивач пов`язує наявність такої моральної шкоди, як у зв`язку із смертю сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, так і у зв`язку із неправомірними діями відповідача після його смерті. Тому відшкодування моральної шкоди може відбуватися частково на підставі ч. 1 ст.1167 ЦК України та частково на підставі ч.2 ст.1167 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (SТАNКОV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Зважаючи на те, що сума компенсації моральної шкоди, що заявлена позивачем, не встановлена законом, її розмір має відбуватись із урахуванням законодавчих та інших нормативно-правових актів, що регулюють вказані правовідносини. Так, відповідно до приписів ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Матеріали справи свідчать і позивачем у справі не заперечується ті фактичні обставини, що [PERSON] на момент нещасного випадку зі смертельним наслідком, перебував у стані алкогольного сп`яніння. Постановою КМУ від 25.08.2004 № 1112 встановлено порядок і процедуру проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, що сталися з працівниками на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності або в їх філіях, представництвах, інших відокремлених підрозділах. Так, ч.1 п.18 вказаного порядку, встановлено, що не визнаються пов`язаними з виробництвом нещасні випадки, що сталися з працівниками: - якщо потерпілий, який перебував у стані алкогольного, токсичного чи наркотичного сп`яніння, до нещасного випадку був відсторонений від роботи відповідно до вимог правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства або колективного договору; - у разі підтвердженого відповідним медичним висновком алкогольного, токсичного чи наркотичного сп`яніння, не зумовленого виробничим процесом, яке стало основною причиною нещасного випадку за відсутності технічних та організаційних причин його настання. Таким чином, в будь-якому випадку, стан алкогольного сп`яніння класифікується законодавцем, як вина особи, яка стала потерпілою від негативних наслідків своїх дій. Крім того, позивач є людиною похилого віку та відноситься до категорії громадян, які саме в силу свого віку, переважно, мають зміни фізіологічного стану у бік погіршення та хронічні захворювання різних органів. Отже, звернення до лікарів, лікування в стаціонарах та санаторіях, має бути у причинно-наслідковому зв`язку із протиправними діями відповідача, про які стверджує позивач. Без встановлення причинно-наслідкового зв`язку, покладання на позивача компенсації моральної шкоди, що заявлена позивачем, є необґрунтованим та безпідставним. Так, надання медичних документів та/або висновок психолога може бути письмовим доказом (п.1 ч.2 ст.76, ч.1 ст.95 ЦПК), якщо містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема стосовно страждань потерпілого. відповідач враховує, що, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Однак, висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Зокрема, така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 09.11.2022 у справі № 372/1652/18. При визначенні розміру стягнення на відшкодування моральної шкоди судова колегія приймає до уваги розмір завданої моральної шкоди та її тривалість. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Постанова КЦС ВС від 27.01.2021 року у справі№ 263/16183/18. Водночас, з урахуванням викладених в позовній заяві обставин та розподілу тягаря доказування, відсутні підстави стверджувати, про наявність неправомірних дій та вини АТ «Укргазвидобування» в завданні моральної шкоди в заявленому позивачем розмірі. При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, глибини душевних страждань позивача, наявності вини (алкогольного сп`яніння) потерпілого, відсутності вини відповідача як у зволіканнях із розслідуванням кримінальної справи так і у необхідності участі позивача у десятках судових засідань під час розгляду кримінальної справи, а потім і цивільної, відповідач вважає, що наявні правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. Щодо заявлених позивачем до стягнення витрат на правову допомогу в сумі 20 750 грн. відповідач зазначає, що зазначена сума витрат істотно завищена, заявлений обсяг наданої адвокатом правничої допомоги є неспівмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами), не відповідає критеріям розумності та справедливості. Час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) щодо звернення до суду, є значно завищений. Виходячи з акту приймання-передачі від 26.02.2024, консультація, аналіз матеріалів, законодавства і практики, а також збір доказів та складення позовної заяви, копіювання документів, виокремлені як окремі послуги, що в цілому зайняли 8,5 годин. Частина з наданих послуг не може бути віднесена до правничої допомоги, зокрема, копіювання документів. Фактично перелічені в акті послуги охоплюють стадію складення позову, тому вартість 12 750 грн. є значно завищеною. Предмет спору в цій справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг позовної заяви невеликий, визначена сума витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Однак, всупереч ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати позивача не підтверджені жодним доказом щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена. Водночас, витрати у сумі 20 750 грн. є об`єктивно завищеними, гонорар адвоката є неспівмірним із складністю справи, наданим ним обсягом правової допомоги, тому не відповідає критеріям розумності та співрозмірності таких витрат. Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач вважає дану вимогу безпідставною, а тому такою, що не підлягає задоволенню. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 20.03.2024 задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового розгляду справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 02 квітня 2024 року представником позивача - адвокатом Жигилієм П.В. на адресу суду подана відповідь на відзив. В якій звернув увагу на нетактовність представника відповідача у твердженні, що «Позивач є людиною похилого віку»... Зазначив, що на 04 листопада 2004 року [PERSON] виповнилося лише 54 роки, а на день постановлений останнього судового рішення у цій справі - всього 59...Так, саме 5 довгих років він, завдяки негідній поведінці відповідача (його працівників та представників) боровся за встановлення справедливості. Вказав, що а ні у кримінальній справі, а ні у цивільній, факт знаходження загиблого [PERSON] у стані алкогольного сп`яніння не вказаний як основна причина нещасного випадку. Він перебував на робочому місці, виконував покладені на нього обов`язки і не був відсторонений від роботи. Навпаки, є встановленими судами як у кримінальній, так і цивільній справі факти вини лише відповідача у цьому нещасному випадку. Врешті-решт, на підставі встановленої вини у нещасному випадку лише відповідача, і було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві та проведено відповідні виплати. Щодо виплат на правничу допомогу слід зазначити, що представник відповідача, зазначила у відзиві загальновідому судову практику Верховного суду, яка лише підтверджує, що позивач [PERSON] отримав правничу допомогу та надав, як додатки до позову, визначений цими постановами перелік необхідних документів, які підтверджують надання-отримання такої допомоги. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року (справа № 357/380/20) вказала наступне: «Як у суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах справи учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (стаття 133 ЦПК України). Відповідно до статті 137 ЦПК України зазначені витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23- рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права». Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Так, за частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат с/д має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-14б5заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс)». 10 серпня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 711/1783/20 зазначив наступне: «У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та Інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання- передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18-ц: «У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи І на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, І оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Стягнення витрат на правничу допомогу, до складу якої включено витрати на участь адвоката у судовому засіданні, Велика Палата Верховного Суду визнає виправданим, оскільки участь у судовому засіданні не є формальною присутністю в ньому, а супроводжується підготовкою адвоката до цього засідання, витрачанням часу на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікуванням та безпосередню участю в судовому засіданні. 18.04.2024 на адресу суду надійшли клопотання представника позивача щодо долучення до матеріалів справи доказів, витребування доказів, а також про виклик свідків. 30.05.2024 на адресу суду надійшла заява від третьої особи [PERSON] щодо проведення розгляду справи за станом здоров`я у його відсутність. Зазначив, що позовні вимоги визнає, підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. 06 червня 2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшли заперечення (на відповідь на відзив) які представник просила врахувати при розгляді справи та відмовити у задоволенні позовних вимог. Так, в своїх запереченнях представник відповідача зазначила щодо зауважень представника позивача стосовно «похилого віку позивача», що Закон України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» від 16 грудня 1993 року № 3721-ХІІ у ст. 10 «Особи, які визнаються громадянами похилого віку» визначає їх статус: «Громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року». Отже, вказане визначення осіб, які досягли пенсійного віку, а також осіб, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року, надано законодавцем і в жодній мірі не є образливим. Як слідує з матеріалів справи, позивачу на час звернення до суду з даним позовом (28.02.2024) виповнилося 73 роки. Оскільки позивач [INFO] , тому є особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відповідно, є особою похилого віку в силу норми Закон України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні». Щодо пояснень представника позивача, що «а ні у кримінальній справі, а ні у цивільній, факт знаходження загиблого [PERSON] у стані алкогольного сп`яніння не вказаний як основна причина нещасного випадку» не погодилася, з огляду на наступне. Відповідно до висновку судово-технічної експертизи з охорони праці № 6456 від 23.10.2006 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса (п. 1 розділу III. Висновки) причиною нещасного випадку з [PERSON] є невиконання ним вимог п. 11 «Виробничої інструкції № 128-2 по техніці безпеки при пересуванні вишок та великих блоків бурового обладнання», п.п. 1.7, 3.4,7 «Інструкції з охорони праці №16п для вишкомонтажника 2. 3. 4. 5 і 6 (бригадир) розряду». Згідно із висновком спеціаліста з охорони праці № 833 від 10.02.2005 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса (п.п. 1, 2 розділу III. Висновки) в діях службових осіб Крестищенського ВБР БУ «Укрбургаз» порушення вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці при проведенні робіт по транспортуванню обладнання бурової установки 04.11.2004р. на території Кегичівського району, під час якого був смертельно травмований вишкомонтажник [PERSON] не вбачаються. Причиною нещасного випадку з [PERSON] є знаходження його в небезпечній зоні - у безпосередній близькості від ходових частин ваговозу. Наказом Територіального управління Держнаглядохоронпраці України по Харківській області № 140 Н/В від 05.11.2004 для розслідування обставин та причин нещасного випадку із смертельним наслідком, який стався 04 листопада 2004р. із вишкомонтажником 4-го розряду Хрестищенського відділення бурових робіт (вишкомонтажний цех) БУ «Укрбургаз» [PERSON] створено комісію з спеціального розслідування нещасного випадку. Згідно із Актом спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 04.11.2004 р. о 15 год. 45 хв. в Хрестищенському відділенні бурових робіт бурового управління «Укрбургаз», затвердженим начальником Територіального управління Держнаглядохорон - праці України по Харківській області 21.12.2004, встановлено, що вишкомонтажна бригада мала всі необхідні санітарно-побутові умови. Інструктажі з безпечного виконання робіт були проведені, як перед початком так і в процесі переміщення вежового блоку. Перетинання лісосмуги великогабаритними блоками до нещасного випадку здійснювалось 5 разів, при цьому насосний блок по своїм габаритам перевищує габарити вежового блоку. Тому траса і умови перетинання лісосмуги вежовим блоком [PERSON] та іншим членам вишкомонтажної бригади, які приймали участь у переміщенні вежового блоку, були добре знайомі. Переміщення вежового блоку при перетинанні лісосмуги складав значно нижчу швидкість ніж рух людини (2-3 км/год). Знаходячись в стані алкогольного сп`яніння середньої важкості, згідно довідки Харківського обласного бюро медичної експертизи «.. .при судово-токсикологічному дослідженні крові трупа [PERSON] , [INFO], виявлений етиловий спирт в крові - 2,37%о; в сечі - 1,15%о, яка характерна порушенням координації руху емоційної рівноваги та орієнтування, [PERSON] не зміг оцінити особисту небезпеку та своєчасно зреагувати, у зв`язку з цим потрапив під ваговоз, який рухався. Значна різниця в наявності алкоголю в крові та сечі потерпілого свідчить про те, що алкоголь вживався [PERSON] незадовго до нещасного випадку. Згідно протоколів медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння, які були складені в Кегичівській ЦРЛ, алкоголю у інших членів вишкомонтажної бригади та трактористів, які були задіяні у перетягуванні вежового блоку, не виявлено. Комісія встановила, що на момент нещасного випадку вишкомонтажник [PERSON] знаходився в стані алкогольного сп`яніння. В крові потерпілого виявлено наявність етилового спирту - 2,37%о, а в сечі - 1,5%о (акт № 283 від 05.11.04р.). Комісія з спецрозслідування прийшла до висновку, що технічні причини нещасного випадку відсутні. Усі працівники, які приймали участь в перетягуванні обладнання, в тому числі і потерпілий [PERSON] , пройшли медогляд, навчання, інструктаж і перевірку знань з питань охорони праці і діючих інструкцій. Працівники забезпечені засобами індивідуального захисту необхідних для виконання даного виду робіт. Порушень вимог ст. 13 Закону України «Про охорону праці» щодо створення на робочому місці умов відповідно до нормативно- правових актів і організаційних причин які привели до нещасного випадку комісія по спецрозслідуванню не виявила. Знаходження вишкомонтажника [PERSON] на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння явилося основною причиною нещасного випадку. Відсторонення від роботи потерпілого [PERSON] не було здійснено із-за того, що в польових умовах візуально виявити наявність алкогольного сп`яніння неможливо. При опитуванні свідків про стан і поведінку потерпілого ніхто не помітив його сп`яніння, про це стало відомо із заключення судово- медичного висновку. За висновком комісії (п. 6), особи дії, або бездіяльність яких призвела до нещасного випадку: [PERSON] , який під час перетягування вежового блоку знаходився в стані алкогольного сп`яніння, що привело до неконтрольованих його дій, втрати рівноваги, координації руху і потраплянню під ваговоз, чим порушив перелічені в акті вимоги інструкцій. Інших винних осіб у допущенні нещасного випадку з вишкомонтажником [PERSON] комісія з розслідування не вбачає. Приймаючи до уваги, що нещасний випадок з вишкомонтажником [PERSON] стався внаслідок його сп`яніння,

Outcome: partial