Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Одеського квартирно-експлуатаційного управління командування сил логістики Збройних Сил України Міністерства оборони України про зобов`язання надати дозвіл на приватизацію, посилаючись на те, що вони постійно мешкають з грудня 2000 року за адресою: [ADDRESS] . Позивачі вказали, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] знаходиться на бухгалтерському та оперативному обліку Одеського квартирно-експлуатаційного управління, квартира [ADDRESS] не приватизована та являється житловим фондом Міністерства оборони України, будинок за ГП № 224 розташований на території військового містечка № [NUMBER] . В будинку 22.05.2023 року створено ОСББ «Ріхтера127/1», яке розпочало свою роботу 01.01.2024 року. Заборгованості за комунальні послуги позивачі не мають. Також позивачі\~вказали,\~що 18.09.2024 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою, яка зареєстрована за вхідним номером 7594 про надання дозволу на приватизацію квартири в якій позивачі мешкають більш 20 років. 24.09.2024 року за вих. № 4389 позивач отримав відповідь, що для розгляду питання щодо передачі житла у власність, йому необхідно надати завірену належним чином копію ордеру, який був виданий на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. 18.10.2024 року [PERSON] знов звернувся до відповідача із заявою, яка зареєстрована за вхідним номером 8488 про надання дозволу на приватизацію квартири в якій позивачі мешкають більш 20 років, повідомивши, що в 2000 році йому ордер на вселення не видавався, його та його родина була вселена в розподілену йому квартиру на підставі списку розподілу житлової площі по в/ч [NUMBER] , протоколу № 18 засідання житлової комісії військової частини [NUMBER] від 29.06.2000 року та довідки в/ч [NUMBER] від 22.08.2000 року № 100/142 та надавши копії цих документів, знов просив надати дозвіл на приватизацію займаної квартири. 28.10.2024 року за вих. № 4868 позивач отримав відповідь, що надані документи не є підставою для вселення у надане жиле приміщення та не відповідають вимогам ст. 58 ЖК України, тому надання дозволу на приватизацію займаної позивачем квартири без ордеру не відповідає вимогам законодавства. Позивачі вважають, що бездіяльність відповідача порушує їх право на житло. На даний час сторони добровільно не можуть дійти згоди щодо реалізації позивачами їх права на приватизацію квартири, тому вимушені звернутись до суду. У позовній\~заяві позивачі\~просили суд визнати протиправними та необґрунтованими дії Одеського квартирно-експлуатаційного управління у зв`язку з відмовою у наданні письмового дозволу позивачам на право приватизації квартири [ADDRESS] та зобов`язати Одеське квартирно-експлуатаційне управління поновити порушене право позивачів [PERSON] , [PERSON] на приватизацію квартири шляхом надання їм письмового дозволу для подальшого оформлення приватизації, відповідно до вимог діючого законодавства, судові витрати залишити за позивачами. Позивачі в судове засідання не з`явилися, з`явився їх представник [PERSON] , позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити у повному обсязі. В судове засідання з`явився представник відповідача [PERSON] , подав клопотання про зміну назви відповідача з Одеського квартирно-експлуатаційного управління на Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси, заперечував проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. В судовому\~засіданні встановлено,\~що позивачі [PERSON] ,\~ [PERSON] з грудня 2000 року постійно мешкають за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані за цією адресою, що підтверджується інформацією Голови правління ОСББ «Ріхтера127/1» від 08.11.2024 року та копіями витягів з реєстру територіальної громади від 05.07.2024 року про реєстрацію [PERSON] 05.07.2024 року та від 08.07.2024 року про реєстрацію [PERSON] . Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] знаходиться на бухгалтерському та оперативному обліку Одеського квартирно-експлуатаційного управління (змінено назву на Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси), квартира [ADDRESS] не приватизована та являється житловим фондом Міністерства оборони України, будинок за ГП № 224 розташований на території військового містечка № [NUMBER] . В будинку 22.05.2023 року створено ОСББ «Ріхтера127/1», яке розпочало свою роботу 01.01.2024 року. Заборгованості за комунальні послуги позивачі не мають, що підтверджується доказами, наданими позивачами до позову, а саме, довідкою № 54 від 20.05.2024 року про відсутність заборгованості. 18.09.2024 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача із заявою, яка зареєстрована за вхідним номером 7594 про надання дозволу на приватизацію квартири в якій позивачі мешкають більш 20 років. 24.09.2024 року за вих. № 4389 позивач отримав відповідь, що для розгляду питання щодо передачі житла у власність, йому необхідно надати завірену належним чином копію ордеру, який був виданий на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. 18.10.2024 року позивач [PERSON] знов звернувся до відповідача із заявою, яка зареєстрована за вхідним номером 8488 про надання дозволу на приватизацію квартири в якій позивачі мешкають більш 20 років, повідомивши, що в 2000 році йому ордер на вселення не видавався, він та його родина була вселена в розподілену йому квартиру на підставі списку розподілу житлової площі по в/ч [NUMBER] , протоколу № 18 засідання житлової комісії військової частини [NUMBER] від 29.06.2000 року та довідки в/ч [NUMBER] від 22.08.2000 року № 100/142 та надавши копії цих документів, знов просив надати дозвіл на приватизацію займаної квартири. 28.10.2024 року за вих. № 4868 позивач отримав відповідь, що надані документи не є підставою для вселення у надане жиле приміщення та не відповідають вимогам ст. 58 ЖК України, тому надання дозволу на приватизацію займаної позивачем квартири без ордеру не відповідає вимогам законодавства. Судом досліджені матеріали справи, з яких вбачається, що полковник [PERSON] 04.10.1991 року прибув до нового місця служби в в/ч № [NUMBER] [ADDRESS] на посаду начальника пошуково-рятувальної та парашутно-десантної служби з 1076 центру авіаційного забезпечення (іспитів ЗРК) [ADDRESS] . Довідка від 15.08.1991 року № 354 підтверджує, що позивач повністю здав трьох кімнату квартиру в [ADDRESS] . Згідно протоколу засідання житлової комісії в/ч № [NUMBER] № 67 від 12.11.1991 року позивач був включений в списки першочергового квартирного обліку на отримання житла складом сім`ї з 5-ти чоловік: дружина [PERSON] , 1951 р. н.; дочка [PERSON] , 1973 р. н.; син [PERSON] , 1976 р. н.; мати дружини [PERSON] , 1917 р. н. Згідно протоколу засідання житлової комісії в/ч № [NUMBER] № 2 від 14.02.1997 року позивача включено в списки позачергового отримання житла із залишенням на квартирному обліку в/ч [NUMBER] після звільненням з військової служби. Наказом МОУ № 0227 від 26.06.1998 року позивач звільнений в запас. В грудні 2000 року на підставі довідки № 100/42 від 22.08.2000 р., рішенням житлової комісії в/ч [NUMBER] (протокол № 18 від 29.06.2000р.) родині позивача на склад сім`ї 5 чоловік розподілена чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 73,83 кв. м, житловою площею 45,52 кв. м., видано ключі від квартири. З 2000 року, склад сім`ї позивача неодноразово змінювався, оскільки 27.10.2001 року в м. Києві зник без вісти син позивачів, [PERSON] , 1976 року народження і в 2004 році рішенням житлової комісії в/ч [NUMBER] (протокол № 70 від 11.06.2004 року) квартира [ADDRESS] була перерозподілена на родину позивача у складі 4-х чоловік : позивач, його дружина - [PERSON] , мати дружини - [PERSON] та син - [PERSON] . Довідка від 29.09.2004 року № 400/863 підтверджує склад сім`ї позивача 4 чоловіка, реєстрацію їх за місцем розташування в/ч [NUMBER] [ADDRESS] . Довідки від 13.09.2004 року на весь склад сім`ї позивача підтверджують, що вони на квартирному обліку при Приморський районній адміністрації Одеської міської ради не перебувають. Довідки від 20.09.2004 року на весь склад сім`ї позивача підтверджують, що у них відсутнє нерухоме майно. Для належного оформлення розподіленого позивачам житла, потрібно було пред`явити усі паспорта, у т .ч. і паспорт сина, але слідчий на вимогу позивача видав тільки засвідчену ксерокопію паспорту, а в КЄУ потрібен тільки оригінал паспорта зниклого сина позивачів. Позивач звертався в органи МВС м. Києва, але отримав відповідь, що до кінця розшуку сина документи повинні знаходитись в правоохоронних органах. За таких обставин, у зв`язку з відсутністю зниклого без вісти члена сім`ї, [PERSON] , рішенням житлової комісії в/ч [NUMBER] (протокол № 2 від 23.12.2004 року) квартира [ADDRESS] на підставі рапорту полковника [PERSON] знов перерозподілена на склад родини із 3-х чоловік : позивач, його дружина - [PERSON] , мати дружини - [PERSON] . В лютому місяці 2005 року померла мати позивачки [PERSON] - [PERSON] . 01 липня 2007 року позивач [PERSON] уклав з Будинкоуправлінням № 2 Одеської КЕЧ Договір найму на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 73,83 кв. м,, житловою площею 45,52 кв. м. складом сім`ї 2 чоловіка, позивач та його дружина. Довідка від 28.04.2016 року № 614 підтверджує мешкання позивачів складом сім`ї 2 чоловіка за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації, яка видана на підставі актів сусідів, що підтвердили факт мешкання позивачів. Таким чином, судом встановлено, що згідно вищевказаних протоколів розподілу квартири [ADDRESS] , квартира тричі була розподілена за позивачами, а довідка Будинкоуправління № 2 за № 54 від 20.05.2024 року та квитанції про сплату за комунальні послуги та витрати на утримання прибудинкової території з грудня 2000 року по грудень 2023 року, підтверджують відсутність боргу за весь період, постійне проживання позивачів і належну реєстрацію за цією адресою. Відповідно до ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Частинами 1, 2 ст. 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Пунктом 9 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла. Відповідно до ст.40 ЖК України громадяни України, які перебувають на обліку, які потребують поліпшення житлових умов, у випадку виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту а також у випадку припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією, де вони перебувають на обліку за місцем роботи, знімаються з квартирного обліку. Позивач у 1991 року, перед тим як прибути до нового місця служби до в/ч № [NUMBER] [ADDRESS] , виконав вимоги закону та здав отримане його родиною службове житло, трьох-кімнату квартиру в [ADDRESS] . Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном як і інших визначених Конвенцією, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободо попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається з підстав, що не заборонені законом. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передбачено право громадян на приватизацію житлового фонду, метою якої є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Не подаючи відповідне клопотання, відповідач прямо порушує конституційні права позивачів на житло, чинним законодавством не встановлено підстав для відмови КЕУ у не видачі згоди на приватизацію займаного житла. Таким чином, позивач та члени його родини фактично позбавлені можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 02 березня 2011 року, визнано, що в цій справі мало місце порушення прав заявників, гарантованих ст. 8 Конвенції. Зокрема Європейський суд з прав людини констатував, що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийнятій рішення щодо їхнього права на житло. Пунктом 51 вказаного Рішення встановлено, що з огляду на ненадання державними органами належного обґрунтування для відхилення доводів заявників. Суд вважає, що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо їхнього права на житло». Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у постанові: від 26 лютого 2024 року справа № 344/12427/21, провадження № 61-8228св23, вказавши, що частинами третьою, четвертою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 345 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення № 396). Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Статтями 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі наймачу та членам його сім`ї квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у межах визначеної норми. При цьому, до членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Згідно з частиною четвертою\~статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Ненадання заявником ордеру на квартиру не може бути підставою для відмови у приватизації житла. Схожого за змістом правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (придбати, реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. Відповідно ст.ст. 1, 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України на праві оперативного управління. Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює управління військовим майном. До військового майна належать також будинки та споруди. Згідно ст. ст. 3, 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» майно, з моменту надходження до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною, набуває статусу військового майна та обліковується у органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України. Так, Квартирно-експлуатаційне управління (змінено назву на Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси) веде облік казармено-житлового фонду в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказом МОУ від 21 квітня 2011 року № 215 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» та Положенням про Одеське КЕУ, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст.ст.29,30 ЖК України. В 1998 році позивача [PERSON] звільнено з лав ЗСУ за станом здоров`я з вислугою 32 роки із залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житлового фонду військової частини. Позивач за результатами проходження військової служби в Одеському військовому окрузі у 2000 році з відомчого житлового фонду Міністерства оборони України забезпечився житловим приміщенням на склад сім`ї 5 чоловік чотирьохкімнатною кватирою за адресою: [ADDRESS] , де до теперішнього часу проживає разом із дружиною [PERSON] , яке підлягає приватизації. Позивач та його дружина отримали спірну квартиру на законних підставах, оскільки дійсно мали право на поліпшення житлових умов, перебували у встановленому законом порядку на квартирному обліку, для чого надали такі, що відповідають дійсності дані про склад сім`ї та її побутові умови. На трьох засіданнях житлової комісії військової частини [NUMBER] позивачу та членам його сім`ї розподілено житлову площу для постійного проживання, побудовану на інвестиційні кошти військовослужбовців. Розподіл даного житла погоджено та затверджено головою та секретарем житлової комісії військової часини [NUMBER] , усі члени комісій одноголосно голосували «за». Відповідно до ст.58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Проте, ордер, як документ на вселення дійсним протягом 30 днів. Позивачам ордер в установленому законом порядку не видавався, вони вселилися у вільну квартиру на підставі довідки № 100/42 від 22.08.2000 р., рішення житлової комісії в/ч [NUMBER] (протокол № 18 від 29.06.2000р.) та виданих їм ключів від квартири. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. В даному випадку, договір найму від 01.07.2007 року укладений з позивачем на підставі протоколу № 18 від 29.06.2000 року. Особовий рахунок на квартиру відкрито на ім`я позивача [PERSON] . Позивач та його дружина з 2023 року належним чином зареєстровані в квартирі, основний квартиронаймач за договором найму, позивач [PERSON] , на нього відкрити особові рахунки зі сплати за комунальні послуги. Відмовляючи позивачу у наданні згоди на приватизацію розподіленого йому житла, відповідач посилається на те, що 16 жовтня 2018 року набрав чинності наказ Міністерства оборони України № 380 від 31 липня 2018 року, яким була затверджена нова «Інструкція з організації забезпеченні військовослужбовців Збройних Сил України ті членів їх сімей жилими приміщеннями». Проте, цей наказ прийнятий лише 31.07.2018 року, через 18 років, як житло було розподілено позивачу, тому його дія не може розташовуватись на правовідносини, які виникли у 2000 році. Позивач не винен в тому, що йому у встановленому законом порядку не видано ордер на вселення. Правомірність вселення родини позивача в квартиру підтверджена належними документами, тому посилання відповідача на те, що відсутність у нього ордера, суперечить вимогам Господарського кодексу України, Житлового кодексу України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України», Інструкції з організації забезпеченні військовослужбовців Збройних Сил України ті членів їх сімей жилими приміщеннями від 31.07.2018 року № 380, є помилковою. Відсутність документів на право вселення і проживання не може бути поставлена позивачу в провину, оскільки питаннями видачі ордеру повинен займатися КЕУ, ордер дійсний протягом 30 днів, як документ на вселення, а його позивачу не видавали. Одеське КЕУ не оскаржувало з 2000 року право на вселення родини позивача у житло, тому факт не видачі позивачу ордера не може бути підставою для відмови у здійсненні його права на приватизацію наданого йому житла. Щодо посилань сторони відповідача, що спір не підсудний суду загальною юрисдикції, суд зазначає наступне. У Рішенні Конституційного Суду України № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України, в контексті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини), зазначено, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12.10.1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом. Отже, підсумовуючи наведене, та беручи до уваги, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розгляне справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції. Відповідно до приписів ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Частиною 2 ст.2 КАС України визначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Згідно з п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до положень ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму. Частиною 2 статті 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Виходячи із загального розуміння правового спору, публічно-правовий спір - це відносини, які виникають внаслідок реального або уявного порушення прав, свобод та інтересів учасників публічно-правових відносин. Водночас, публічно-правові відносини - це відносини між органами влади і їх посадовими чи службовими особами, які здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень і фізичними та юридичними особами. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Таким чином, із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що у порядку адміністративного судочинства захисту підлягають права та охоронювані законом інтереси осіб у сфері публічно-правових відносин, які є складовою частиною правових відносин, що виникають у суспільстві. Натомість, спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних чи господарських правовідносин, до адміністративної юрисдикції законодавчо не віднесено, оскільки врегульовано положеннями Цивільного та Господарського кодексу України. В даному випадку з матеріалів позовної заяви вбачається порушене право позивачів на приватизацію найманого житла з боку Одеського Квартирно-експлуатаційного управління (змінено назву на Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси), яке не видає дозвіл на приватизацію. Отже, з урахуванням наведеного, між позивачами та відповідачем наявні відносини у сфері майбутнього отримання права власності на житло, тому між сторонами наявний спір про право цивільне, розгляд якого є виключною компетенцією суду загальної юрисдикції в межах приписів Цивільного законодавства України, оскільки в межах даних спірних правовідносинах відповідач не діє як суб`єкт владних повноважень. Отже, спір про захист права на приватизацію, є суто приватноправовим, та жодним чином не є публічним. Таким чином, враховуючи вищевикладене, матеріали справи, та системно проаналізувавши законодавчі приписи, суд доходить до висновку, що даний спір не є публічним, а має приватноправовий характер, а відтак його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів. Аналогічна позиція викладена Вищим адміністративним судом України в Ухвалах від 05.04.2012р. у справі №К-17201/08, від 24.11.2015р. у справі № К/800/31998/15. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1,2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи викладене, суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до Квартирно-експлуатаційного\~відділу міста\~Одеси командування сил логістики Збройних Сил України Міністерства оборони України про зобов`язання надати дозвіл на приватизацію підсудні суду загальної юрисдикції і підлягають задоволенню. Відповідно ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачами при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, який позивачі просять залишити за ними.

Outcome: approved