Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив: - визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, поширену [INFO] на YouTube -каналі «[INFO]» ( [INFO] на веб-сайті YouTube (Ошибка! Недопустимый объект гиперссылки.) за адресою в мережі Інтернет: https: [INFO] у відео під назвою: « [INFO] » у наступних фразах [PERSON] : «..Він ініціював кримінальну справу проти [PERSON] за отримання Томосу.. »; «..А це і справи, які ініціював [PERSON] , зокрема, які б ледь не залишили Україну без системи протиповітряної оборони». - зобов`язати ТОВ «[INFO]» протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати недостовірну інформацію поширену [INFO] про [PERSON] на YouTube -каналі «[INFO]» ( [INFO] на веб-сайті YouTube ( [INFO] за адресою в мережі Інтернет: [INFO] у відео під назвою: « [INFO] » шляхом розміщення на [INFO] » на веб-сайті Youtube за адресою в мережі Інтернет: [INFO] вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування». - зобов`язати ТОВ «[INFO]» протягом п`яти календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили видалити недостовірну інформацію про [PERSON] YouTubeназвою: « [INFO]» ( [INFO] на веб-сайті YouTube ( [INFO] за адресою в мережі Інтернет: [INFO] яка поширена у наступних фразах [PERSON] : «..Він ініціював кримінальну справу проти [PERSON] за отримання Томосу »; «..А це і справи, які ініціював [PERSON] , зокрема, які б ледь не залишили Україну без системи протиповітряної оборони». Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що наведена інформація є неправдивою, принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] і формує у суспільстві негативне сприйняття особи позивача, тому порушені особисті немайнові права позивача підлягають відновленню та захисту у судовому порядку. Недостовірна інформація про позивача була поширена [INFO] у мережі Інтернет у відео під назвою: « [INFO]», розміщеному на YouTube - каналі «[INFO]» [INFO] на веб-сайті YouTube ( [INFO] за адресою у мережі Інтернет: [INFO] Факт поширення вказаного відео підтверджується Звітом за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 06 березня 2024 року № 81/2024-3В, складеним Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес». У назві відео та у фразах, в яких поширено недостовірну інформацію про позивача та, які озвучені [PERSON] , вказується прізвище позивача, що свідчить про поширення інформації про [PERSON] . Також у заставці до відео міститься фотографічне зображення позивача, що додаткового підтверджує факт поширення інформації про [PERSON] . На дату подання позову відео на YouTube-каналі «[INFO]» на веб-сайті YouTube переглянуло понад 133 тисячі осіб, тобто поширена у цьому відео недостовірна інформація про позивача була доведена до відома значної кількості людей. Відповідач ТОВ «[INFO]» позов не визнав, у відзиві представник вказав, що відповідач не поширював оспорювану інформацію (не вважає докази, надані позивачем, на підтвердження поширення інформації належними та допустимими), поширена інформація - оціночні судження, а позивач, як публічна фігура, мав усвідомлювати, що відкритий до критики, тому дії відповідача були добросовісними та не порушили особистих немайнових прав позивача. Представник відповідача вважає, що позивачем не доведено, що саме внаслідок поширення оскаржуваної інформації порушено його особисті немайнові права та було завдано шкоди їх честі, гідності та ділової репутації. Відзив від відповідача [PERSON] до суду не надходив. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 04 квітня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 05 квітня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 08 квітня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо відповідача юридичної особи /а. с. 103-106/. 14 червня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи на свій повторний запит від 22 травня 2024 року /а. с. 109/. 17 червня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін /а. с. 110-111/. 23 вересня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив ТОВ «[INFO]» на позов /а. с. 146-169/. 09 жовтня 2024 року до суду надійшла відповідь сторони позивача на відзив відповідача ТОВ «[INFO]» /а. с. 185-211/. 20 березня 2025 року суд ухвалою, постановленою на місці, після заслуховування думки присутніх представників сторін, ухвалив відмовити у задоволенні заяви представника відповідача ТОВ «[INFO]» про зміну порядку розгляду зазначеного спору залишити без задоволення. Відповідач у судове засідання, про час, дату і місце проведення якого повідомлялася належним чином засобами поштового зв`язку за відомими суду адресами проживання, не з`явилася, заяви по суті або з процесуальних питань до суду не находили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Обставини справи. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. [INFO] на YouTube-каналі «[INFO]» ( [INFO] на веб-сайті YouTube (https://wwvv.youtube.com) за адресою в мережі Інтернет: [INFO] було розміщено відео під назвою: « [INFO]», в якому поширено недостовірну інформацію про [PERSON] озвучену народним депутатом України [PERSON] у наступних фразах: «..[INFO]». Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. При розгляді справ зазначеної категорії юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 pоку). Як зазначено у Довідці з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення від 06 березня 2024 року № 41/2024-Д, складеній ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», що власником YouTube-каналу: [INFO]» ( [INFO] ) є власник веб-сайту [INFO]/. Даний висновок зроблено на підставі дослідження інформаційного наповнення веб-сайту [INFO]/, перевірки реєстрації [INFO] даних власника веб-сайту [INFO]/, яким є ТОВ «[INFO]». Відповідно до п.п. 5, 6, 15, 16 частини першої ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, зокрема об`єктів авторського права та/або суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту та/або облікового запису власника такого веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу в мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики та/або числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - складова частина веб-сайту, розташована за спеціальною адресою в мережі Інтернет; власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, та/або отримувач послуг хостингу; власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє та/або розмішує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб- сторінки. Домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, що має унікальну назву (доменне ім`я), що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється (п. 22 частини першої ст. 2 Закону України «Про електронні комунікації»). Доменне ім`я - ім`я, що використовується для адресації комп`ютерів і ресурсів в Інтернеті (ст. 1 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг»), ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» згідно з відомостями Спеціальної інформаційної системи УКРІНОВІ встановив, що доменне ім`я [INFO] було зареєстровано на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг № [NUMBER] , власником якого є ТОВ «[INFO]». У силу частини одинадцятої ст. 56 Закону України «Про авторське право і суміжні права» ТОВ «[INFO]» зобов`язане розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та / або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) достовірну інформацію про себе. За результатами дослідження інформаційного наповнення веб-сайту [INFO]/ ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» встановлено, що останній позиціонує себе в якості веб-сайту [INFO]», на якому розміщені, зокрема, наступні ідентифікатори - ТОВ «[INFO]», код ЄДРПОУ: 04948693; адреса: 01601, м. Київ, вул. Мечникова, 2А, БЦ «Парус»; телефон: +38 (044) 490-11-00; адреса електронної пошти: [INFO]. Відповідно до частини першої ст. 26 Закону України «Про медіа» суб`єкти у сфері аудіовізуальних медіа зобов`язані розміщувати актуальні відомості про структуру власності на своєму веб-сайті (за наявності) (частина перша ст. 26); суб`єкти у сфері медіа зобов`язані розміщувати актуальні відомості про свою структуру власності на своєму веб-сайті (у разі його наявності) у випадках, встановлених статтею 26 цього Закону (пункт 3 частини першої ст. 35); суб`єкти у сфері лінійних медіа зобов`язані затвердити та оприлюднити на своєму веб-сайті (за наявності) редакційний статут, що містить вимоги до створення та поширення інформації, розроблені відповідно до вимог законодавства та стандартів журналістики (частина друга ст. 35); суб`єкти у сфері лінійних медіа зобов`язані повідомляти вихідні дані у такий спосіб: розміщувати на своєму веб-сайті (за наявності) інформацію про суб`єкта, у тому числі його повне найменування, поштову адресу, телефон, адресу електронної пошти, ідентифікатор медіа в Реєстрі (ст. 37). На веб-сайті [INFO]/ розміщені такі дані: - відомості про структуру власності ТОВ «[INFO]», як того вимагає ч. 1 ст. 26, п. 3 ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про медіа» (посилання: [INFO] - редакційний статут ТОВ «[INFO]», як того вимагає частина друга ст. 35 Закону України «Про медіа» (посилання: [INFO]/); - ідентифікатори медіа в Реєстрі, як того вимагає ст. 37 ЗУ «Про медіа» (посилання: https://[INFO]/about/). Отже, хоча відповідач ТОВ «[INFO]» не визнає відношення до веб-сайту [INFO] та Youtube-каналу [INFO], на якому відбулось поширення оспорюваної у справі інформації про позивача, на веб-сайті та Youtube-каналі присутні ідентифікатори, що вказують на те, що ТОВ «[INFO]» є власником зазначених ресурсів. Позивачем доведено належними доказами поширення оспорюваної інформації Відповідачами, що не спростовано ТОВ «[INFO]», а додатковими доказами підтверджується самостійне публічне зазначення аідповідачем ТОВ «[INFO]» на власному офіційному сайті: [INFO]/ під написом: «[INFO]» «іконки»-гіперпосилання веб-сайту відео-хостингу «YouTube», після натискання на яку здійснюється перехід на YouTube-канал: [INFO]. Канал [INFO]» на YouTube містить значок © біля назви каналу, який вказує на те, що канал верифіковано, тобто він є офіційним каналом власника каналу - ТОВ «[INFO]» ([INFO] ). За правилами користування веб-сайтом YouTube від 05 січня 2022 року ([INFO]) саме власники каналів на створюють, завантажують та видаляють контент, мають доступ до каналів та можуть керувати ними, при цьому YouTube не несе відповідальність за розміщену користувачами інформацію (контент), отже не є належним відповідачем у даній категорії справ. Таким чином, відповідальність за надісланий у сервіс контент має нести саме власник відповідного каналу YouTube, оскільки лише власник каналу має до нього доступ, відповідає за надісланий контент та може завантажувати контент на власному каналі, зокрема, про спростування недостовірної інформації. Таким чином, внаслідок поширення оспорюваної інформації на YouTube-каналі [INFO]» належним відповідачем є власник відповідного YouTube-каналу, у цьому випадку - ТОВ «[INFO]». Державне підприємство «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» має акредитацію та є уповноваженим у видачі звітів та довідок, у відповідності до вимог закону та повноважень встановив власників Інтернет-ресурсів, на яких відбулось поширення спірної інформації. Об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» (ОП УМІЦ) відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 22 липня 2003 року № 447-р «Про адміністрування домену .UA», уповноважено здійснювати адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет; є підписантом двосторонньої угоди щодо відповідальності з Інтернет корпорацією з присвоєння номерів та адрес (Internet Corporation for Assigned Names and Numbers, ICANN) від 18 листопада 2013 року; є підписантом двосторонньої угоди про врегулювання відносин, пов`язаних з провадженням діяльності з адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, з Державним агентством з питань науки, інновації та інформатизації України від 30 грудня 2013 року. Свідоцтвом про акредитацію від 04 січня 2022 року об`єднанням підприємств «Український мережевий інформаційний центр» підтверджено компетентність ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» у видачі звітів за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет та довідок з відомостями про власників веб-сайтів / реєстрантів доменних імен або інформацією про їх встановлення з використанням онлайн-сервісу «WEB-FIX», відповідно до Договору про акредитацію від 08 травня 2019 року. У постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 у справі № 742/853/20 зазначено, що наявна в матеріалах справи довідка з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення Центру компетенції адресного простору мережі Інтернет є належним та допустимим доказом, на чому неодноразово наголошувалося в постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 742/3812/18-ц, від 01 грудня 2021 року у справі № 742/287/17, від 07 червня 2022 року у справі № 742/1440/23. Таким чином, Звіт та Довідки ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» є належними доказами, виданими компетентною та уповноваженою особою. Згідно з пунктом 13 Порядку надання послуг з проведення фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет з видачею експертних висновків, а також видачі довідок з відомостями про власників веб-сайтів або інформацією про їх встановлення, затвердженого ОП УМІЦ 11 січня 2021 року, звіт в обсязі базової послуги включає таке: 1) дата реєстрації заявки на фіксацію та інформація про заявника (додатково про клієнта заявника - за наявності): для фізичної особи, фізичної особи-підприємця та адвоката - прізвище, ім`я, по батькові; для юридичної особи та заявника, що не має статусу юридичної особи - найменування; 2) адреса досліджуваної веб-сторінки, «id» фіксації, час фіксації та дослідження такої веб-сторінки; 3) інформація за результатами проведеної перевірки веб-сайту, який включає досліджувану веб-сторінку: доменне ім`я та доступність за ним веб-сайту для публічного використання у мережі Інтернет; дата та час реєстрації доменного імені, дата внесення останніх змін, дата та час завершення строку реєстрації доменного імені; DNS-сервер (-и); реєстратор доменного імені: для юридичних осіб - найменування, ідентифікаційний код, місцезнаходження, адреса для листування, веб-сайт, адреса електронної пошти, телефон, факс; для фізичних осіб-підприємців - прізвище, ім`я, по батькові, домашня адреса, адреса для листування, веб-сайт, адреса електронної пошти, телефон, факс; реєстрант доменного імені: найменування/прізвище, ім`я, по батькові, адреса місцезнаходження, веб-сайт, адреса електронної пошти, телефон, факс; ІР-адреса, якій/яким відповідає доменне ім`я; хостинг-провайдер: найменування, ідентифікаційний код, місцезнаходження, адреса для листування, веб-сайт, адреса електронної пошти, телефон, факс; доступність сервера; тип сервера; достовірність/точність відображення змісту досліджуваної веб-сторінки в останніх версіях браузерів; маскування та/або фальсифікація адреси (URL, URI) досліджуваної веб-сторінки. Відповідно до п. 15 Порядку надання послуг, Звіт оформляється в паперовій формі на бланку Центру компетенції, підписується його директором та засвідчуються відбитком печатки Центру компетенції. Після цього звіт прошивається разом з додатками, оформленими в паперовій формі, скріплюється печаткою Центру компетенції на зворотному боці останньої сторінки та видається заявнику. Звіт разом з додатками до нього, збереженими в цифровій формі, зберігається Центром компетенції впродовж 3 років з дати його підготовки. Звіт може бути виданий повторно при отриманні до спливу строку його збереження гарантійного листа / оплати за таку послугу. Верховний Суд в постанові від 27 січня 2021 року у справі № 753/13197/18 визнав помилковим висновок суду апеляційної інстанції стосовно того, що експертний висновок ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет є неналежним доказом, оскільки у ньому відсутні обов`язкові реквізити до висновку експерта, передбачені статтями 102, 106 ЦПК України. Також Верховний Суд зазначив, що відповідно до пункту 15 Порядку надання послуг, затвердженого ОП УМІЦ, експертний висновок оформляється в паперовій формі на бланку Центру компетенції, підписується його директором та засвідчуються відбитком печатки Центру компетенції. Після цього експертний висновок прошивається разом з додатками, оформленими в паперовій формі, скріплюється печаткою Центру компетенції на зворотному боці останньої сторінки та видається заявнику. Отже, саме Порядком надання послуг встановлюються вимоги до форми та змісту експертного висновку Центру компетенції за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, та порядок його оформлення. Тому доводи щодо неналежності такого експертного висновку як доказу частині сьомій статті 102 та частині шостій статті 106 ЦПК України є помилковими, оскільки експертний висновок Центру компетенції не є висновком експерта у розумінні статей 102, 106 ЦПК України. З врахуванням наведеного, Довідка з відомостями про власника веб-сайту та Звіт за результатами проведення фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, складені ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» є належними та допустимими доказами, якими підтверджується факт поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет у YouTube-каналі [INFO]», який належить ТОВ «[INFO]». Предметом оскарження у справі є інформація поширена на YouTube каналі [INFO]» у наступних фразах [PERSON] : «..Він ініціював кримінальну справу проти [PERSON] за отримання Томосу.. »; «..А це і справи, які ініціював [PERSON] , зокрема, які б ледь не залишили Україну без системи протиповітряної оборони». Відповідно до ст. 29 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Тобто, враховуючи законодавче визначення предмету суспільного інтересу, стверджуючи, що метою поширення або наслідками поширення відповідачами оспорюваної у справі інформації є розпалювання суспільного інтересу, ТОВ «[INFO]» підтверджує, що поширена інформація передусім ґрунтується на фактах, тобто має фактологічне підґрунтя. Законодавство вказує, що предметом суспільного інтересу фактично є суспільно необхідна інформація, яка впливає на права та інтереси необмеженого кола осіб, стосується питань державної безпеки, екології, здоров`я населення, а отже є інформацією, яка є відображенням об`єктивної істини та містить певні факти (частина перша статті 29 Закону України «Про інформацію»). Таким чином, аргумент ТОВ «[INFO]» про те, що «розпалювання суспільного інтересу», поширеною про позивача інформацією, нібито вказує на висловлювання відповідачем ТОВ «[INFO]» власних суб`єктивних думок не ґрунтується на визначенні суспільного інтересу, закріпленому у ст. 29 Закону України «Про інформацію». Окрім цього, наявність суспільного інтересу до інформації щодо позивача не звільняє особу від обов`язку перевірки інформації на предмет її достовірності перед здійсненням її розповсюдження, як це передбачено частиною другою ст. 302 ЦК України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є, зокрема, достовірність і повнота інформації; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації. Згідно з частиною першою ст. 4 Закону України «Про медіа» діяльність у сфері медіа ґрунтується на принципах свободи вираження поглядів і переконань, свободи поширення, обміну та отримання інформації, свободи діяльності суб`єктів у сфері медіа, у тому числі вільного визначення змісту інформації, свободи господарської діяльності у сфері медіа, гарантованості права на інформацію, відкритості та доступності інформації, достовірності і повноти інформації, правомірності одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, захищеності особи від втручання в її особисте та сімейне життя. У відповідності до частини другої статті 11-1 Закону України «Про державну підтримку медіа, гарантії професійної діяльності та соціальний захист журналіста», як засіб масової інформації ТОВ «[INFO]» наділений не тільки професійними правами сприяти доведенню до громадськості інформації, яка становить предмет суспільного інтересу, а й обов`язкам, відповідно до яких журналіст зобов`язаний подавати для поширення достовірну інформацію та дотримуватися вимог Кодексу етики українського журналіста, не використовувати інформацію для посягання на права і свободи людини (ст. 28 Закону України «Про інформацію»), а також розмежовувати факти, судження та припущення, щоб не допускати розповсюдження інформації, яка містить упередженість чи необґрунтовані звинувачення (ст. 9 Кодексу етики українського журналіста). Різниця між оціночним судженням та фактичним твердженням полягає в тому, що останнє це явище об`єктивної дійсності, яке містить факти, що можуть бути перевірені на предмет відповідності достовірності, в той час, як оціночні судження виражають ставлення того, хто говорить до змісту висловленої думки, правдивість яких оцінити неможливо. Тож оспорювана у справі інформація стосується конкретних обставин реальності, тобто фактів, які можна перевірити на предмет істинності, що характеризує її як фактичні твердження. В оспорюваній інформації відповідачем [PERSON] не висловлював свого ставлення до певних фактів, а стверджував про факти. В оспорюваних фразах [PERSON] у стверджувальній формі говорить про те, що позивач ініціював (був заявником) у кримінальних провадженнях «про отримання Томосу» та справи, які могли лишити Україну без системи ПВО. Такі висловлювання не містять мовно-стилістичні конструкції, які б вказували на поширення суб`єктивних думок, переконань, критики, а факти, повідомлені у фразах, можна перевірити на відповідність їх дійсності. Докази, надані позивачем, підтверджують неправдивість тверджень [PERSON] , оскільки позивач не був та не є «ініціатором» (заявником) у кримінальних провадженнях «про отримання Томосу» та справи, яка могла лишили України без системи ПВО. Поширенням такої інформації завдано шкоду особистим немайновим правам позивача, оскільки вона впливає на формування у глядачів [INFO]» спотворене уявлення про Позивача, як особи, яка попри жахливі події в Україні, які відбуваються, у зв`язку з повномасштабною військовою агресією росії, діє в інтересах країни-агресора та «атакує безпеку України», що є свідомим та умисним поширенням Відповідачами інформації, яка дискредитує Позивача. Оспорювану інформацію можна перевірити на предмет її істинності та дійсності; зазначена інформація не підпадає під ознаки критики; в оспорюваній інформації відсутня оцінка дій, суб`єктивна думка, припущення, переконання і погляди відповідача ТОВ «[INFO]», а є фактичними твердженнями, які не відповідають дійсності і підлягають визнанню недостовірними та спростуванню. Відповідач ТОВ «[INFO]» зазначає, що позивач, будучи публічною фігурою, мав усвідомлювати, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватися у формі, яка не є обов`язково приємною для позивача. У зв`язку із чим, відповідач ТОВ «[INFO]» вважає, що оспорювана інформація не порушує особистих немайнових прав позивача; висловлена у формі, що не виходить за межі допустимої свободи та професійних обов`язків ТОВ «[INFO]». Як вже було зазначено, оспорювана інформація поширена відповідачами у формі фактичних тверджень, які можна перевірити на предмет істинності, а не у формі оціночних суджень, як стверджує відповідач ТОВ «[INFO]». Рекомендації Пленуму Верховного Суду України, викладені у п. 21 Постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної там юридичної особи» та норми Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, на які посилається відповідач ТОВ «[INFO]», встановлюють необхідність публічним особам бути більш толерантними до висловлювання саме критики, проте, не встановлюють, що публічна особа, особисті немайнові права якої порушені поширенням про неї саме недостовірних фактичних тверджень, а не оціночних суджень, якими є критика, не має права на судових захист своїх порушених прав нарівні з пересічними особами. Згідно з ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Пунктом 2 статті 10 Конвенції передбачено, що свобода вираження поглядів пов`язана з «обов`язками та відповідальністю», які застосовуються до засобів масової інформації навіть щодо питань великого суспільного значення. Більше того, ці «обов`язки та відповідальність» мають особливе значення, коли йдеться про посягання на репутацію названої особи та порушення «прав інших осіб» (рішення ЄСПЛ у справі «Ліндон, Очаковський-Лоуренс і Жулі проти Франції» від 22 жовтня 2007 року). Свобода вираження поглядів, захищена статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютною і поширюється на журналістів лише за умови, якщо вони діють відповідально та з дотриманням своїх професійних обов`язків: добросовісно виконують свою роботу, надають точну та достовірну інформацію згідно з вимогами журналістської етики (що також стосується поширення інформації з тем, до яких є значний публічний інтерес) (рішення ЄСПЛ «Дорота Каня проти Польщі» «Dorota Kania v. Poland (No. 2)» від 04 жовтня 2016 року). Також згідно з ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Верховний Суд неодноразово наголошував на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Отже, свобода вираження поглядів не є абсолютною, а підлягає певним обмеженням спрямованим, зокрема, на захист репутації чи прав інших осіб. У цій категорії справ суду необхідно надати оцінку балансу права особи на свободу вираження поглядів, а також права особи на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Таким чином, для застосування до спірних правовідносин норм Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, рекомендацій, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, як і практики ЄСПЛ щодо порушення ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка нерозривно пов`язана з необхідністю толерантного ставлення публічних осіб до використання журналістами права на свободу вираження саме поглядів та переконань, необхідна сукупність таких факторів, як поширення думок, переконань, поглядів, критики, тобто оціночних суджень саме у відношенні діяльності певної публічної особи. Аналогічних висновків про безпідставність застосування цих документів навіть при поширенні фактичних тверджень про публічну особу дійшов Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 758/6758/19 щодо поширення недостовірної інформації про особу, яка мала публічний статус Верховний Суд акцентує увагу й на тому, що публічний статус позивача та суспільний інтерес щодо нього при виконанні ним посадових обов`язків свідчить про більш ширші межі допустимої критики відносно нього, що узгоджується зі статтею 10 Конвенції, відповідною практикою ЄСПЛ, Декларацією про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, яка схвалена 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендаціями, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Разом із цим, поширена інформація не пов`язана з виконанням позивачем посадових обов`язків, з його політичною діяльністю Поширена інформація носить стверджувальний характер, має на меті формування негативного образу позивача та вчинення ним діянь, що мають ознаки кримінального правопорушення, завдає шкоди його діловій репутації. Така інформація не є оціночним судженням, оскільки містить конкретну недостовірну інформацію. При цьому спірна інформація складається виключно з тверджень про факти, достовірність яких відповідачем не доведена, а тому така інформація підлягає визнанню недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 369/11909/20 щодо ширших меж допустимої критики по відношенню до публічних осіб: «ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії зумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Поширена відповідачем інформація без надання належних підтверджень, доказів зазначеного, є негативною, образливою та такою, що виходить за межі виправданої (допустимої) критики, ще й з урахуванням висвітлення в пості події щодо опублікування на сторінці громадської організації позивача інформації щодо публічного діяча. Водночас, апеляційним судом враховується посилання відповідача на те, що межа допустимої критики позивача є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, при цьому поняття «ширше» не означає безмежно, оскільки вони не є тотожними поняттями. У будь-якому випадку, хоча свобода критики публічних діячів передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або, навіть, провокаційних, вона не передбачає права поширення недостовірної інформації, такої, що погіршує репутацію. Враховуючи, що оспорювана у справі інформація є фактичними твердженнями, а не висловленням відповідачами критики, думок та переконань, то до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Декларації про свободу дебатів у засобах масової інформації, які стосуються поширення оціночних суджень у формі критики, думок, переконань тощо та необхідності публічним особам бути більш толерантними до критики. При цьому, розповсюдження необґрунтованої та надуманої інформації щодо особи у формі фактичних тверджень однозначно повинно трактуватися як порушення її особистих немайнових прав та захищатися в судовому порядку. Порушені немайнові права поширенням недостовірної інформації у формі фактичних тверджень незалежно від того про публічну особу або пересічного громадянина підлягають однаковому судовому захисту. Так, преамбула Загальної декларації прав людини проголосила визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав як основу свободи, справедливості та загального. Статтею 1 Загальної декларації прав людини закріплено, що всі люди народжуються вільними і рівними у своїй гідності та правах. Всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом (ст. 7 Загальної декларації прав людини). Згідно зі ст.ст. 28, 68 Конституції України, ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності; гідність та честь фізичної особи є недоторканними та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, наведені норми встановлюють рівність всіх осіб у захисті їх порушених немайнових прав незалежно від наявності чи відсутності статусу публічної особи. Оскільки твердження про нібито ініціювання Позивачем кримінальної справи щодо отримання Томосу про автокефалію Православної церкви України можуть сприйматися як заперечення чи не схвалення незалежності Православної Церкви України, що трактується в українському суспільстві як підтримка зовнішнього ворога України - російської федерації, поширення цієї неправдивої та негативної інформації безумовно порочить честь, гідність та завдає шкоду діловій репутації Позивача. Друга оспорювана фраза [PERSON] про те, що «..справи, які ініціював [PERSON] , зокрема, які б ледь не залишили Україну без системи протиповітряної оборони..» також наділена її автором негативним забарвленням: «[INFO]». Обидві фрази [PERSON] , які є предметом спору у даній справі, спрямовані на створення негативного враження про особу позивача через поширення неправдивих твердження про те, що позивач «атакує безпеку України» шляхом ініціювання справи щодо отримання Томосу та справи «яка ледь не залишила Україну без системи протиповітряної безпеки». У період, коли в Україні триває розв`язана росією війна, будь-яка згадка про вчинення особою дій, які загрожують безпеці України чи дій, які заперечують здобутки України, пов`язані з збереженням та відстоюванням незалежності України, викликає в українському суспільстві лише негативні емоції, а отже наділення [PERSON] позивача характеристиками особи, яка «атакує безпеку України» через нібито ініціювання певних кримінальних справ завдає шкоду честі, гідності та діловій репутації позивача. Позивачем надані докази, які підтверджують, факт поширення відповідачами інформації про нього; докази, які підтверджують, що він не був та не є ініціатором (заявником) у кримінальних справах, про які йдеться в оспорюваній інформації, що відповідачами не спростовано. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування відомостей, що не відповідають дійсності, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. ІV. Розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підтвердження розміру суми компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивачу та витрат адвоката разом з позовною заявою були надані відповідні документи із деталізацією та обґрунтуванням понесених витрат для даної судової справи та поясненнями щодо наданих документів (договорів, актів, рахунків, банківських платіжних інструкцій, виписок з рахунку, Довідки та Звіту Центру компетенції). За частиною третьою статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з розглядом справи, включаючи збір доказів для захисту позивача у суді першої інстанції, становить 62 000, 00 грн. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надана засвідчена копія Договору № 02-0403/2024 про надання правничої допомоги від 04 березня 2024 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Косіновою Г. В.; засвідчена копія Додатку № 1 до Договору № 02-0403/2024 про надання правничої допомоги від 04 березня 2024 року із розрахунком вартості надання послуг адвоката; оригінал ордеру серії АІ № 1569699 від 14 березня 2024 року на представництво інтересів у Печерському районному суді міста Києва; засвідчена копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2966/10; засвідчена копія рахунку № 01-02-0403/2024 від 14 березня 2024 року на суму 62 000, 00 грн; засвідчена копія рахунку № 02-02-0403/2024 від 14 березня 2024 року на суму 7 200, 00 грн; засвідчена копія електронної платіжної інструкції [PERSON]. № c6df7eea-04fc-4d61-b383-4a060070ba50 від 15 березня 2024 року на суму 62 000, 00 грн з призначенням платежу «Оплата за правничу допомогу згідно Договору № 02-0403/2024 від 04 березня 2024 на підставі Акту приймання-передачі № 01-02-0403/2024 від 14 березня 2024 року»; засвідчена копія Акту № 01-02-0403/2024 приймання-передачі від 14 березня 2024 року за договором № 02-0403/2024 від 04 березня 2024 року; засвідчена копія виписки від 15 березня 2024 року з особового рахунку адвоката Косінової Г.В. у AT «ОТП БАНК» за 15 березня 2024 pоку, яка підтверджує надходження на банківський рахунок адвоката Косінової Г. В. від [PERSON] оплати правничої допомоги згідно договору № 02-0403/2024 від 04 березня 2024 року у сумі 62 000, 00 грн. та оплату витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги у сумі 7 200, 00 грн. На підтвердження розміру суми витрат, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, представником позивача надано: засвідчена копія Договору про надання послуг № 1/2024 від 02 січня 2024 року, укладеного між Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр номерів і адрес» та [PERSON] про надання послуг з видачі Звітів за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, на підставі якого адвокат поніс витрати для замовлення Звітів за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет для даної судової справи; засвідчена копія рахунку на оплату № 2-3266 від 05 березня 2024 року на суму 5 400, 00 грн за надання послуг: підготовку Звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет (базова послуга) (на підставі якого адвокат поніс витрати для замовлення Звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет для даної судової справи); засвідчена копія платіжної інструкції № 23 від 05 березня 2024 року про оплату [PERSON] на користь ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр номерів і адрес» 5 400, 00 грн, що підтверджує оплату Звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет (базова послуга) для даної судової справи; засвідчена копія рахунку на оплату № 1-3474 від 05 березня 2024 року на суму 1 800, 00 грн за надання послуг: Довідка з відомостями про власника веб-сайту/реєстранта доменного імені або інформацією про його встановлення (станом на дату видачі); засвідчена копія платіжної інструкції № 24 від 05 березня 2024 року про оплату [PERSON] на користь ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр номерів і адрес» 1 800, 00 грн, що підтверджує оплату Довідка з відомостями про власника веб-сайту / реєстранта доменного імені або інформацією про його встановлення; засвідчена копія Акту наданих послуг № 2-1/2024 від 06 березня 2024 року на підставі Договору про надання послуг № 1/2024 від 02 січня 2024 року, укладеного між Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр номерів і адрес» та [PERSON] , рахунку на оплату № 2-3266 від 05 березня 2024 pоку, рахунку на оплату № 1-3474 від 05 березня 2024 року, що підтверджує отримання послуг з підготовки Звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет (базова послуга) та Довідки відомостями про власника веб-сайту / реєстранта доменного імені або інформацією про його встановлення; засвідчена копія Акту № 01-02-0403/2024 приймання-передачі за договором № 02-0403/2024 від 04 березня 2024 року (в якому вказано витрати адвоката на надання правничої допомоги та погоджено позивачем зазначені у цьому Акті витрати, понесені адвокатом з метою виконання Договору № 02-0403/2024 про надання правничої допомоги від 04 березня 2024року); засвідчена копія рахунку № 02-02-0403/2024 від 14 березня 2024 року на суму 7 200, 00 грн, для оплати витрат адвоката на правничу допомогу позивачу), засвідчена копія електронної платіжної інструкції [PERSON] № 90870361- 45fl-4d9b-8946-bcc227f499b3 від 15 березня 2024 року на суму 7 200, 00 грн з призначенням платежу «Оплата витрат адвоката згідно Договору про надання правничої допомоги № 02-0403/2024 від 04 березня 2024 на підставі Акту приймання-передачі № 01-02-0403/2024 від 14 березня 2024 року» (компенсація витрат адвоката на оплату Звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет та Довідки з відомостями про власника веб-сайту). Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Доводи сторони відповідача про значно завищений розмір витрат на професійну правничу допомогу, а перелік послуг не відповідає критерію реальності, не ґрунтуються на розрахунках, не містять посилань на матеріали справи, якими, на думку представника спростовується заявлений розмір понесених витрат, тобто безпідставні. Отже підлягає стягненню на користь позивача судовий збір по 1 816, 80 грн, по 31 000, 00 грн - витрат на професійну правничу допомогу у розмірі, по 3 600, 00 грн - витрат на адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, з кожного відповідача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved