Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом відповідач), третя особа: орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28 квітня 2012 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб. [INFO] у позивача та відповідача народився син [PERSON] . Вказує, що для позивача син велика радість у житті. Весь свій вільний час позивач проводить з сином, якщо цьому не перешкоджає відповідач. Позивач та дитина завжди зайняті різноманітною активною діяльністю. За його фізичний та духовний розвиток відповідальність несе відповідач. Позивач офіційно працює слюсарем з ремонту автомобілів у ТОВ «СОБІ», має постійний дохід. Дитина з липня 2023 року та по теперішній час проживає разом з позивачем та бажає і далі проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] . Посилається, що син навчається в 6-В класі гімназії № 66 Дніпровського району м. Києва. Згідно виданої гімназією № 66, характеристики вихованням дитини займається батько позивач, в свою чергу мати відповідач не приймає участі у навчанні та вихованні дитини. Всі питання щодо організації навчання вирішує батько позивач. Вказує, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, а тому просив суд визначити місце проживання сина разом з ним. На підставі автоматизованого розподілу судових справ між суддями головуючим у справі визначено суддю Верещінську І.В. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.06.2024 відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 19.09.2024 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити, визначити місце проживання дитини з батьком. Позивач вказував, що метою звернення до суду стало те, що він хоче узаконити його проживання з дитиною, оскільки життя мінливе і він не знає, що буде далі. Представник позивача вказував, що спір про право в даній справі наявний, а матір дитини хотіла забрати її на тимчасово окуповану територію. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання у судове засідання не з`явився. Представник третьої особи не заперечувала проти задоволення позову, вказала, що дитина дійсно проживає з батьком, а до цього проживала за матір`ю. У судовому засіданні у присутності органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації була опитана дитина [PERSON] , який пояснив, що вчиться у 66 гімназії, проживає з батьком, вказав, що виїжджав з мамою у зв`язку з військовою агресією за кордон в Польщу, але в липні 2023 року повернувся та залишився проживати з татом. Матір перебуває в Польщі. На запитання головуючого у справі: «Чи приїжджає матір на свята?» повідомив, що приїжджає, з мамою спілкується. Вказав, що матір не хоче повертатись жити в Україну, а йому не подобається жити в Польщі, бо його там ображають. Мама не заперечує щодо проживання його з татом. Суд, вислухавши сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 28 квітня 2012 року між позивачем та відповідачем, у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області укладено шлюб, про що складено актовий запис № 16 (а.с. 14). [INFO] , у позивача та відповідача, народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30 серпня 2012 року, актовий запис № 63 (а.с. 15). Неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором оренди квартири від 01.09.2023 (а.с. 20-21). Відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру № 794908 від 19.09.2024 (а.с. 41). Відповідно до довідки директора ТОВ «СОБІ» позивач займає посаду слюсаря з ремонту автомобілів; дохід останнього, згідно з довідкою, у період з 15.09.2023 по 30.04.2024 склав 36\~123,81 грн. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За частиною 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.. Судом встановлено та сторонами по справі не заперечується той факт, що дитина [PERSON] , [INFO] , з 2023 року проживає разом з батьком - позивачем. На підтвердження цього позивачем надано договір оренди квартири [ADDRESS] , укладений у простій письмовій формі між позивачем та [PERSON] строком на один рік до 01.09.2024 року. Місцем реєстрації неповнолітнього є місце реєстрації матері як внутрішньо переміщеної особи [ADDRESS] , про що свідчить Довідка від 26.09.2022 №3009-5002172520. Як слідує з копії декларації №0001-ТХ9А-7ТА0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, 24.08.2023 року укладена декларація щодо [PERSON] законним представником [PERSON] . Відповідно до довідки №69 від 06.05.2024, [PERSON] навчається в 6-в класі гімназії №66 Дніпровського району м. Києва. Згідно характеристики, наданої директором Гімназії №66 Дніпровського району м. Києва б/н, всі питання щодо організації навчання вирішує батько, мати знаходиться за межами України та не приймає участь у навчанні та вихованні сина. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Отже, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягти згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так проживає і від якого мати дитини не вимагала і не вимагає зміни її місця проживання, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом у межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з нею, не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю суду не надано. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України). Так, у висновку Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 103-6840 від 22.08.2024 про доцільність/недоцільність визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , комісія прийшла до висновку, що матір повідомила, що вона не заперечує щоб її малолітній син [PERSON] і надалі проживав з батьком [PERSON] та рекомендує суду за доцільне визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Таким чином, із встановлених судом обставин вбачається, що між сторонами відсутній спір місця проживання малолітньої дитини, відсутній він був і на час звернення до суду з даним позовом. Матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідачкою у проживанні дитини із батьком, що слідує, як із поданої нею заяви, так і з пояснень представника позивача, доказів протилежного сторонами не надано. Обставини, на які посилається позивач, а саме: щодо неналежного спілкування відповідачки з сином та неналежну її участь у вихованні та утриманні останнього, не доводять факт наявності спору між батьками про місце проживання дитини. Враховуючи, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , унаслідок чого ні права позивача, ні права дитини не порушені, а тому і судовому захисту не підлягають. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем передчасно, так як зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed