Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

У червні 2019р. позивач АТ «Креді Агріколь Банк» (далі по тексту - позивач/Банк) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-4 т. 1) до відповідачів: [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд: -звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] , для задоволення в повному обсязі вимог позивача за кредитним договором № 1018-Ф від 13 вересня 2007р. (далі по тексту - кредитний договір) в загальному розмірі 89512,50 дол. США, установивши спосіб реалізації предмета іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, яка буде встановлена на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна у виконавчому провадженні. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 13 вересня 2007р. між АТ «Індустріально-експортний Банк», правонаступником якого є позивач (у зв`язку зі зміною найменування юридичної особи) та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, останній отримав у Банку кредит в сумі 150000,0 дол. США, строком з 13 вересня 2007р. до 12 вересня 2017р., зі сплатою 12,8 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором між Банком та [PERSON] , того ж дня, був укладений договір іпотеки, відповідно до якого останній передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 80,30 кв.м., житловою площею 54,80 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності та розташована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, 17 червня 2009р. між Банком та позичальником [PERSON] було укладено Договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору, за умовами якого, було змінено строк користування кредитом, а саме: з 13 вересня 2007р. по 16 жовтня 2017р. Того ж дня, між Банком та іпотекодавцем [PERSON] було укладено Додатковий договір № 1 до договору іпотеки, за умовами якого було внесено аналогічні зміни щодо строку користування кредитом. [INFO] [PERSON] помер, після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема, на вищезазначену квартиру - предмет іпотеки. Оскільки сума заборгованості за кредитним договором не сплачена (залишок заборгованості становить: 89512,50 дол. США), 18 листопада 2013р. Банком було направлено претензію до Третьої київської державної нотаріальної контори, якою заявлено вимогу спадкоємцям померлого позичальника, яку нотаріальною конторою було скеровано за належністю приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Первушиній Н.Ю., однак, до моменту звернення до суду із вказаним позовом, вимога кредитора спадкоємцями не була виконана, а також повідомлення щодо видачі свідоцтв про право на спадщину на адресу Банку не надходило. Позивач зазначив, що на час відкриття спадщини відповідачі [PERSON] та її син [PERSON] , який одночасно є сином спадкодавця, були зареєстровані та проживали за однією адресою зі спадкодавцем [PERSON] , то на думку позивача, останні фактично прийняли спадщину після смерті іпотекодавця [PERSON] 18 березня 2014р. та 10 квітня 2014р. Банком було направлено вимоги до відповідачів та інших (ймовірних) спадкоємців померлого, щодо погашення заборгованості за кредитним договором, які не було виконано останніми. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав, посилаючись на положення ст. ст. 1218, 1282 ЦК України та ст. 23 Закону України «Про іпотеку», вважаючи, що відповідачі набули статусу іпотекодавців та несуть всі права та обов`язки спадкодавця за іпотечним договором, у обсязі та умовах, що існували до набуття ними права власності на предмет іпотеки. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено справу в підготовче засідання та ухвалено витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Первушиної Н.Ю. належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] 23 вересня 2019р. від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Первушиної Н.Ю. на адресу суду надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] 28 жовтня 2019р. позивачем подано до суду заяву про залучення співвідповідачів до участі у вказаній справі, та уточнений позов, в частині суб`єктного складу сторін (а.с. 17-19 т. 2). У своїй заяві про залучення співвідповідачів, позивач просив суд, залучити у якості співвідповідачів осіб, якими, крім відповідачів: [PERSON] та [PERSON] , було подано до приватного нотаріуса заяви про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , а саме: мати померлого - [PERSON] , доньки: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якої дії законний представник - мати [PERSON] 04 лютого 2020р. на адресу суду надійшло клопотання позивача про витребування доказів у нотаріуса нотаріального округу м. Казань Хамадишеної С.М., а саме: копію матеріалів спадкової справи № 233/2013, заведеної після смерті [PERSON] [INFO] ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва заяву позивача про залучення співвідповідачів та уточнену позовну заяву було залишено без руху. 10 лютого 2020р. на адресу суду надійшла заява позивача на виконання вимог вищезгаданої ухвали суду. 31 серпня 2020р. на адресу суду надійшла заява позивача, в якій останній просив суд залучити до участі у вказаній справі перекладача. Ухвалою Шевченківського районного суду від 12 травня 2021р. заяву позивача про залучення перекладача було залишено без задоволення; заяву позивача про залучення співвідповідачів та уточнену позовну заяву, які подані в межах розгляду вказаної цивільної справи було визнано неподаними та повернуто заявнику (позивачу). Ухвалою Шевченківського районного суду від 12 травня 2021р. було задоволено клопотання позивача про витребування доказів у нотаріуса нотаріального округу м. Казань Хамадишеної С.М., та витребувано відповідні докази, а саме: копію матеріалів спадкової справи №233/2013, заведеної після смерті [PERSON] 08 листопада 2021р. позивачем подано до суду заяву про залучення співвідповідачів до участі у справі: інших спадкоємців померлого [PERSON] , які зазначені у попередньому клопотанні позивача, яке було подане до суду 28 жовтня 2019р. 04 липня 2022р. від Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на підставі Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993р. на адресу суду було скеровано документи, складені в ході виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2021р. про витребування доказів, а саме: належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи №233/2-2013, заведеної після смерті [PERSON] 12 серпня 2022р. позивачем подано до суду аналогічну заяву про залучення співвідповідачів до участі у вказаній справі. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022р. було задоволено вищевказане клопотання позивача та залучено до участі у справі, в якості співвідповідачів осіб, якими було подано до нотаріуса заяви про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , а саме: [PERSON] (матір спадкодавця, далі по тексту - відповідач 3), [PERSON] (донька, далі по тексту - відповідач 4), [PERSON] (донька, далі по тексту - відповідач 5), [PERSON] (донька, далі по тексту - відповідач 6), в інтересах якої діє законний представник [PERSON] 13 червня 2024р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 27 грудня 2024р. та 06 березня 2025р. представником відповідачів 1 та 2, подано до суду заяви про застосування строків позовної давності. Подані заяви представник мотивував тим, що вимогу спадкоємцям іпотекодавця Банком було скеровано 10 квітня 2014р., а отже, строк виконання зобов`язань за кредитним договором настав 10 травня 2014р. При цьому, із вказаним позовом Банк звернувся до суду лише, у червні 2019р., тобто через п`ять років після порушення його прав. Зважаючи на те, що трирічний строк позовної давності на звернення до суду із цим позовом, визначений ст. 257 ЦК України, пропущений, то на переконання представника відповідачів 1 та 2, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, в порядку ст. 267 ЦК України (у зв`язку із спливом строків позовної давності). Відзив на позов відповідачами, до суду не подавався. 12 березня 2025р. позивачем подано до суду заперечення на заяву сторони відповідача 2 про застосування строків позовної давності, яку було подано до суду 27 грудня 2024р. Заперечуючи щодо задоволення вказаної заяви, позивач просив суд звернути увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постановах: від 16 лютого 2022р. у справі № 342/971/18 та від 29 травня 2019р. у справі № 367/2022/15-ц, відповідно до якої: «у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності». Тобто, на переконання позивача, з урахуванням зазначеної правової позиції Верховного Суду, застосування позовної давності до взаємовідносин сторін у даній справі можливе лише відносно відповідача 2 - представник якої подав відповідну заяву. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, з підстав викладених у позові, а також просила суд врахувати правові позиції Верховного Суду, викладену у вищезгаданих судових рішеннях щодо можливості застосування строку позовної давності у справі з кількома належними відповідачами в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), лише відносно відповідача/відповідачів, які зробили відповідну заяву, в межах тих вимог які звернуті до них, а не до інших відповідачів. В судовому засіданні представник відповідачів 1 та 2 заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, просив суд застосувати позовну давність, з підстав, викладених у поданій до суду заяві. Також зазначив, що посилання позивача на вищенаведену правову позицію Верховного Суду, щодо застосування строків позовної давності, є безпідставними, оскільки в цій справі позивачем не заявлено окремих вимог до кожного із відповідачів, а заявлено одну загальну вимогу - звернення стягнення на предмет іпотеки, який є спільною сумісною власністю усіх відповідачів (успадкованим майном). Відповідачі 3, 4, 5, 6, про час та місце розгляду справи були оповіщені, у встановленому законом порядку, в судові засідання не з`являлися, своїх представників до суду не направили, поважності причин неявки суду не повідомили, у встановлений процесуальним законодавством строк, відзиви на позов не подавалися. Враховуючи положення ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін, які не з`явились у судове засідання. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів 1 та 2, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних правових підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 13 вересня 2007р. між АТ «Індустріально-експортний Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого (п. 1.1. договору), позичальник [PERSON] отримав у Банку кредит в сумі 150000,0 дол. США, зі сплатою 12,8 % річних за користування кредитом. Термін користування кредитом - з 13 вересня 2007р. до 12 вересня 2017р. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором між АТ «Індустріально-експортний Банк» та [PERSON] , 13 вересня 2007р. було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого (п. 1.1. договору іпотеки) останній передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 80,30 кв.м., житловою площею 54,80 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2000р. та яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.1.1. договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. В подальшому, 17 червня 2009р. між АТ «Індустріально-експортний Банк» та позичальником [PERSON] було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору, за умовами якого, було змінено строк користування кредитом, а саме: з 13 вересня 2007р. по 16 жовтня 2017р. Того ж дня, між АТ «Індустріально-експортний Банк» та іпотекодавцем [PERSON] було укладено Додатковий договір № 1 договору іпотеки, за умовами якого було внесено аналогічні зміни щодо строку користування кредитом. Рішенням Загальних зборів акціонерів АТ «Індустріально-експортний Банк» від 07 серпня 2009р. було змінено найменування АТ «Індустріально-експортний Банк» на ПАТ «Індустріально-експортний Банк». В подальшому, рішенням Загальних зборів акціонерів ПАТ «Індустріально-експортний Банк» від 20 січня 2011р. було змінено найменування ПАТ «Індустріально-експортний Банк» на ПАТ «Креді Агріколь Банк». Рішенням акціонера ПАТ «Креді Агріколь Банк» від 04 грудня 2018р. було змінено організаційно-правову форму ПАТ «Креді Агріколь Банк» на АТ «Креді Агріколь Банк». Згідно Статуту АТ «Креді Агріколь Банк», останній є правонаступником АТ «Індустріально-експортний Банк», ПАТ «Індустріально-експортний Банк» та ПАТ «Креді Агріколь Банк» за усіма їх правами та обов`язками. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу). Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону). Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. З матеріалів справи вбачається, що іпотекодавець [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть, серія [NUMBER] від 05 червня 2013р.), після смерті якого відкрилася спадщина. Як вбачається з матеріалів спадкових справ, в установлений законодавством строк, із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернулись наступні особи: син спадкодавця - [PERSON] , в інтересах якого діяла законний представник (мати) [PERSON] , яка також звернулася, як особа, яка спільно проживала зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу; [PERSON] - матір спадкодавця; [PERSON] - донька спадкодавця; [PERSON] - донька спадкодавця; донька спадкодавця - [PERSON] , в інтересах якої діяла законний представник (мати) [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2014р., по цивільній справі № 761/29674/13-ц, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , треті особи: ПАТ «Креді Агріколь Банк», ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль», ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Первушина Н.Ю. про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із померлим [PERSON] та визнання [PERSON] спадкоємцем першої черги було залишено без задоволення (https://reyestr.court.gov.ua/Review/38598588; https://reyestr.court.gov.ua/Review/42148511). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016р., по цивільній справі № 761/12993/14-ц, яке набрало законної сили, позов [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , треті особи: ПАТ «Креді Агріколь Банк», ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль», ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Первушина Н.Ю. про визнання права власності на квартиру - залишено без задоволення (https://reyestr.court.gov.ua/Review/61198959; https://reyestr.court.gov.ua/Review/62651349). Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначав, що згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, заборгованість померлого позичальника [PERSON] , на час відкриття спадщини, та відповідно, на час звернення до суду із вказаним позовом складала 89512,50 дол. США, з яких: прострочена заборгованість по тілу кредиту - 88585,70 дол. США; прострочена заборгованість по відсоткам - 926,80 дол. США. Приписами ст. 1268 ЦК України, визначено, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч.ч. 2 - 4 ст. 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини (ч. 5 ст. 1269 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Як вбачається з матеріалів спадкових справ, [PERSON] , який є батьком померлого [PERSON] подано заяву про відмову від спадщини, що залишилася після його сина на користь матері померлого - [PERSON] . З огляду на викладене, судом встановлено, що згідно норм ч. 4 ст. 1268 ЦК України, ч. 1 ст. 1269 ЦК України, з урахуванням норм ст. 1261 ЦК України, спадкоємцями першої черги за законом померлого [PERSON] є відповідачі: син [PERSON] , мати [PERSON] , доньки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому, відповідачка [PERSON] не є ні спадкоємцем за законом, ні спадкоємцем за заповітом, після смерті спадкодавця [PERSON] . Як вбачається із копій спадкових справ, свідоцтво про право на спадщину за законом вищезгаданим відповідачам 1, 3, 4, 5, 6 не видавалося. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України зазначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину). Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018р. у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18), від 08 серпня 2018р. у справі № 686/10026/16-ц (провадження № 61-6373св18), від 14 січня 2019р. у справі № 311/917/15-ц (провадження № 61-38428св18), від 14 травня 2021р. у справі № 205/6803/19 (провадження № 61-9908св20). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, до спадкоємців переходять не тільки права, що належали спадкодавцю, але і його обов`язки. Винятком з цього правила є лише зобов`язання боржника, які припиняються зі смертю фізичної особи. За змістом положень ч. 2-4 ст. 1281 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. У разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки первісного боржника на нового боржника. Отже, правовідносини, що виникли між позикодавцем і позичальником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між позикодавцем та спадкоємцями позичальника і вирішуються у порядку, передбаченому положеннями ст. 1282 ЦК України. Таким чином, оскільки відповідачами 1, 3, 4, 5, 6, в установленому законодавством порядку (ст. ст. 1269, 1270 ЦК України) були подані заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] , та відсутності у матеріалах спадкових справ заяв про відкликання відповідних заяв протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, тим саме відповідачі 1, 3-6, успадкували нерухоме майно (тобто кожному із вказаних відповідачів в порядку спадкування належить по частині спірної нерухомості): предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] . Звертаючись до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач керувався положеннями ст. 1282 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ЦК України, кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. А також, отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018р. по справі № 522/407/15-ц (п. 37-44, 46) приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та ст. 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом ч. 1 ст. 1282 ЦК України та ч. 1 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється. Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, ст. 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, ч. 4 ст. 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами 2 і 3 цієї статті. Тоді як згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак, визначені ст. 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом пункту 1 ч. 1 статті 593 ЦК України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, Велика Палата Верховного Суду вважає, що строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, ст. 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. При цьому, тлумачення ст. 1281 ЦК України свідчить про те, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбутися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018р. у справі № 758/8549/15, провадження № 61-8438св18). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що ним, у встановленому законом порядку, після смерті позичальника [PERSON] ( [INFO] ), було подано до Третьої державної нотаріальної контори вимоги кредитора спадкодавця. Як вбачається з матеріалів справи, 18 листопада 2013р. позивачем було надіслано до Третьої київської нотаріальної контори претензію, з посиланням на положення ст. 1281 ЦК України (а.с. 29 т. 1), яка була отримана нотаріальною конторою - 23 листопада 2013р. (а.с. 30 т. 1), а 26 листопада 2013р. Третя київська нотаріальна контора надіслала зазначену претензію позивача від 18 листопада 2013р. за належністю до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Первушиній Н.Ю. - для виконання, як нотаріусу, який вперше прийняв заяву про прийняття спадщини, та відкрив спадкову справу щодо майна спадкодавця [PERSON] . Разом з тим, як вбачається з матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , яка була надана приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. (а.с. 82-253 т. 1), в цих матеріалах спадкової справи відсутня претензія позивача від 18 листопада 2013р. та лист Третьої київської державної нотаріальної контори від 26 листопада 2013р., при цьому в матеріалах цивільної справи відсутні відомості про надсилання (поштою, кур`єром) Третьою київською державною нотаріальною конторою претензії позивача від 18 листопада 2013р. В матеріалах спадкової справи наявний лише лист позивача від 18 березня 2014р. за № 13206/1295 (а.с. 32, 166 т. 1), в якому позивач просив приватного нотаріуса Первушину Н.Ю. повідомити чи зверталися спадкоємці, померлого [PERSON] , з заявами про прийняття спадщини та чи отримували ці спадкоємці, у встановленому законом порядку свідоцтва про право на спадщину. З матеріалів справи вбачається, що 28 жовтня 2014р., 11 лютого 2016р., 29 травня, 18 жовтня 2017р., 21 лютого 2019р. позивач звертався до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю., з листами (а.с. 34, 35, 37, 39, 40 т. 1), про повідомлення його, як кредитора спадкодавця [PERSON] про видачу свідоцтв про право на спадщину спадкоємцям. На зазначені листи (запити) позивача, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. були надані відповіді (а.с. 41-43 т. 1). Також, з матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2014р. позивачем були надіслані батькам спадкодавця [PERSON] : [PERSON] , [PERSON] вимоги до спадкоємців (а.с. 45 т.1), за адресою місця знаходження - предмета іпотеки, проте останні постійно проживають в Республіці Азербайджан, і тому зазначену вимогу не отримували (а.с. 46, 47, т. 1). 10 квітня 2014р. позивачем була надіслана вимога до відповідачів 1-6, як спадкоємців, в порядку ст. ст. 1281, 1282 ЦК України (а.с. 48 т.1), проте матеріали справи не містять відомості, що відповідачі 1-6 отримали зазначену вимогу кредитора спадкодавця (а.с. 49-52 т. 1). В судовому засіданні представник позивача, не могла пояснити суду, яким чином відповідачі 1-6 не виконали в досудовому порядку вимогу позивача, як кредитора спадкодавця, якщо зазначену вимогу позивача вони не отримували. Як і не могла пояснити представник позивача, чому позивачем була заявлена позовна вимога до відповідача 2 ( [PERSON] ), яка не є спадкоємцем за законом чи за заповітом спадкодавця [PERSON] . Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018р. у справі № 523/9076/16-ц, аналогічні правові висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020р. в справі № 705/3876/18, від 19 серпня 2020р. в справі № 639/6295/16-ц, від 14 липня 2020р. в справі № 686/23977/18, від 08 липня 2020р. в справі № 612/808/18. Таким чином, у суду відсутні правові підстави для задоволення вказаного позову, в частині вимог до відповідача 2 ( [PERSON] ), у зв`язку із пред`явленням зазначених вимог до неналежного відповідача. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст. ст. 1281, 1282 ЦК України, в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, вище наведені правові позиції Верховного Суду, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову, враховуючи, що спадкодавець (позичальник) [PERSON] помер [INFO] , про що було відомо позивачу, як кредитору, в досудовому порядку, з вимогами до спадкоємців останнього, позивач звернувся в досудовому порядку лише в квітні 2014р. (при цьому вказані вимоги кредитора спадкодавця не були отримані відповідачами 1, 3-6), а з вказаним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач звернувся до суду, лише в червні 2019р. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті, то заява сторони відповідачів 1, 2, в порядку ст. 267 ЦК України, не підлягає до задоволення. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed