Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

У вересні 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька, [PERSON] на житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Позивач звернувся до Держаного нотаріуса Другої Харківської міської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини після померлого батька, [PERSON] , на житловий будинок [ADDRESS] , яким відкрито спадкову справу № 428/2016. 11 липня 2024 року Позивачем було отримано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок. Підстава відмови державним нотаріусом зазначено відсутність державної реєстрації на житловий будинок [ADDRESS] . Проте позивач вказує, що житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] не є самовільно побудованим, оскільки побудований [PERSON] на підставі дозволу виконавчого комітету Ленінської Районної Ради депутатів трудящих міста Харкова (рішення № 4 від 03.02.1959 року). Для будівництва вказаного житлового будинку з надвірними будівлями на підставі вказаного рішення виконкому договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно від 20.07.1959 року [PERSON] для будівництва житлового будинку з надвірними будівлями була надана в безстрокове користування земельна ділянка, яка використана [PERSON] за її цільовим призначенням, а саме, вона в строк, вказаний у договорі побудувала житловий будинок з надвірними будівлями. З 1970 року проживала по день смерті була прописана в будинку [PERSON] , здійснювала господарський клопіт за будинком та надвірними будівлями, вона як власник володіла, користувалися та розпоряджалися своїм майном на власний розсуд. [PERSON] була матір`ю спадкодавця, [PERSON] , що підтверджується актовим записом Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 202 від 02.06.1966 року про народження [INFO] гр. [PERSON] , де в графі «мати» вказана [PERSON] , а в графі «батько» вказаний [PERSON] . [PERSON] одружився з гр. [PERSON] 11.11.1965 року, про що свідчить Свідоцтво про шлюб, видане Ленінським Р/б РАЦС м. Харкова, 11.11.1965 року ((свідоцтво про шлюб [NUMBER] ).), де наречена після реєстрації шлюбу взяла прізвище чоловіка та стала « [PERSON] ». [INFO] помер батько спадкодавця, [PERSON] . [INFO] померла мати спадкодавця, [PERSON] . Син [PERSON] - [PERSON] вважається прийнявшим спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, так як на день смерті проживав за вказаною адресою, здійснював господарський клопіт за будинком та надвірними будівлями, він як власник володів, користувався та розпоряджався своїм майном на власний розсуд. [PERSON] , є донькою спадкодавця [PERSON] ,тобто спадкоємцем першої черги. Після смерті батька [PERSON] прийняла спадщину у відповідності до закону. Посилаючись на те, що у передбачений законом спосіб, встановленому в ст. 549 ЦК УРСР, який діяв на момент виникнення правовідносин щодо прийняття спадщини після [PERSON] , [PERSON] був єдиним спадкоємцем за законом, прийняв спадщину після останньої, але не оформив права на спадщину в установленому порядку та право власності на вказане нерухоме майно не зареєстрував в реєстрі прав на нерухоме майно. Отже, вказаний житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] , який був успадкований [PERSON] після [PERSON] та входить до складу спадщини після померлого [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 13.09.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26.11.2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02.01.2025 року клопотання представника позивача про повернення до стадії підготовчого провадження з метою надання додаткових доказів було задоволено, та постановлено повернутися на стадію підготовчого провадження у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 17.02.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позові, просив задовольнити. Також було подано додаткові письмові пояснення, у яких вказує, що до часу набрання чинності ЦК 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Представник відповідача у останні судові засідання не прибув, про дату та час судового розгляду повідомлені належним чином. Були подані письмові пояснення, у яких проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що у позивача відсутні усі докази на підтвердження права власності на нерухоме майно у спадкодавця, що не дає можливості стверджувати, що на теперішній час взагалі існують об`єкти спадкування, що мають увійти до спадкової маси. Права власності у померлої гр. [PERSON] на житловий будинок в цілому, що розташований в [ADDRESS] - не зареєстроване, у зв`язку з чим, вказаний житловий будинок не входить до складу спадщини її сина, гр. [PERSON] , тому відсутні підстави для видачі [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом. Про що також було зазначено у постанові нотаріуса. Від третьої особи подано клопотання про проведення розгляду справи за їх відсутністю. На виконання ухвали суду були надані витребувані матеріали спадкової справи. Суд, вислухавши доводи представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть № 00016553789 від 15.04.2016 року. [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.01.1995 року. Між [PERSON] та [PERSON] 21.02.2007 року шлюб розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Батькі спадкодавця [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується витягом з актового запису № 202 від 02.06.1966 року Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 11.11.1965 [PERSON] одружився з гр. [PERSON] , де наречена після реєстрації шлюбу взяла прізвище чоловіка та стала « [PERSON] ». [INFO] помер батько спадкодавця, [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого повторно серії [NUMBER] від 18.02.2021 року. [INFO] померла мати спадкодавця, [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого повторно серії [NUMBER] від 21.04.2016 року. Щодо наявності права власності [PERSON] на нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою [ADDRESS] , суд звертає увагу на наступне. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Згідно наданих документів вбачається, що згідно «акта указания границ» від 04.02.1956 року були проведено винос меж земельної ділянки в натурі площею 485 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та передано у використання громадянці [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету Ленінського районної ради депутатів трудящихся від 17.01.1955 року №2. У 1956 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Оади СРСР від 26 серпня 1938 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селиш, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. З досліджених судом письмових доказів, вбачається, що згідно «акта указания границ» від 04.02.1956 року були проведено винос меж земельної ділянки в натурі площею 485 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та передано у використання громадянці [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету Ленінського районної ради депутатів трудящихся від 17.01.1955 року №2. 23.09.1959 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] . Згідно Витягу з протоколу № 4 засідання Виконкому Ленінської Районної Ради депутатів трудящих м. Харкові від 03.02.1959 року, розглянули заяву [PERSON] про переоформлення договору забудови 10/ІІ від 1956 року на неї та її чоловіка [PERSON] по [ADDRESS] , та вирішили про зобов`язання РЖУ Ленінського району м. Харкова укласти Договір забудови з гр. [PERSON] та гр. [PERSON] замість Договору забудови від 10.02.1956 року з гр. [PERSON] ). Відповідно до Договору надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 29.06.1959 року , посвідчений Другою Харківською нотаріальною конторою, 30 липня 1959 року за реєстром № 3-842, був посвідчений на ім?я гр. [PERSON] та гр. [PERSON] , Відповідно до Рішення № 20/14 виконавчого комітету Ленінської районної Ради депутатів трудящих від 09 лютого 1965 розглянуто заяву громадянки [PERSON] , про оформлення документів про право власності, де вирішено: - угоду забудови з гр. [PERSON] та гр. [PERSON] з РЖУ Ленінського району м. Харкова на забудову земельної ділянки по [ADDRESS] вважати розірваною. - після закінчення будівництва і здачі будинку в експлуатацію Райжитлуправлінню Ленінського району видати свідоцтво про право власності на все домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] замість угоди забудови. В 1970 році індивідуальний житловий будинок по [ADDRESS] був прийнятий в експлуатацію в пристуності [PERSON] , в якому зазначено що будівництво розпочато в 1959 році, а закінчено в 1970 році. Згідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування е неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Але, як свідчить проведений аналіз справ цієї категорії, суди не завжди при винесенні рішення про відмову в задоволенні позову враховують зазначені обставини. А також не враховують, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель", і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних). Таким чином суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів висновку БТІ щодо належності будинку. 3 огляду на вищевикладене суд вважає доведеним обставини набуття [PERSON] права власності на побудований нею у період 1959 -1970 роки житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . На підставі п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після [PERSON] , яка померла [INFO] , слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство Частиною першою статті 524 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року зазначається, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно зі статтею 527 ЦК УРСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до статті 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. На момент смерті, [PERSON] спадкоємцем першої черги був її син [PERSON] . Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. [PERSON] фактично вступив в управління домоволодінням, що підтверджується будинковою книгою для реєстрації громадян у будинку [ADDRESS] , та копією паспорта на ім`я [PERSON] , з яких вбачається його постійне місце проживання за вказаною адресою з 23.06.1982 року. Ст. 548 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. До часу набрання чинності ЦК 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до абз. 60 п.3.3 Інструкції про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127 не належить до самовільного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки господарські /присадибні/ будинки і споруди, прибудови до них, що побудовані до 05 серпня 1992 року. Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене Наказом Міністерства Юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18.02.2002 № 157/6445 з подальшими змінами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Відповідно до роз`яснення Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Враховуючи вищевикладене, у передбачений законом спосіб, встановленому в ст. 549 ЦК УРСР, який діяв на момент виникнення правовідносин щодо прийняття спадщини після [PERSON] , [PERSON] був єдиним спадкоємцем першої черги за законом, прийняв спадщину після останньої, але не оформив права на спадщину в установленому порядку та право власності на вказаний житловий будинок не зареєстрував в реєстрі прав на нерухоме майно. [INFO] [PERSON] помер. У відповідності до ст. 346 ЦК України смерть власника є однією з підстав припинення права власності. Відповідно до ст.ст.1217-1218 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , з надвірними будівлями, який був прийнятий ним у спадщину за законом за життя після його померлої матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ст.ст.1268, 1269 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, у разі якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, згідно ч.1ст. 1270 ЦК України, якщо він не заявив про відмову від неї. Враховуючи те, що до складу спадщини входить нерухоме майно, виконуючи свій обов`язок визначений ст. 1297 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця ( ч. 1 ст. 1221 ЦК України). 18.10.2016 було зареєстровано і внесено до Спадкового реєстру спадкову справу за номером № 428/2016 за фактом відкриття спадщини, про що є відповідний витяг № 45442214 від 18.10.2016. Позивач, як спадкоємець першої черги, звернулася до державного нотаріуса Другої Харківської міської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її батька, оскільки спадщину вина прийняла фактом свого постійного проживання за однією адресою зі спадкодавцем на час його смерті. Крім того, як вбачається з матеріалів спадкової справи № 428/2016 заведеної після померлого [PERSON] , [INFO] з заявою від про відмову від спадщини на користь дочки померлого - [PERSON] , звернулась спадкоємиця першої черги за законом - дочка померлого - [PERSON] . З заявою від про відмову від спадщини на користь дочки померлого - [PERSON] , [INFO] звернулась також спадкоємиця першої черги за законом - дочка померлого - [PERSON] . Відповідно до ст.ст.1296-1298ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виходячи з вище викладеного можливо зробити висновок, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власної волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування і кінцево дає відповідь на питання про прийняття спадщини. Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Це є обов`язковим для обох названих видів спадкування. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька що прийняла спадщину, фактом постійного проживання зі спадкодавцем на час його смерті. 11.07.2024 державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Пилипенко О.В.,

Outcome: approved