Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав щодо її неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що у період 2008 - 2013 років перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] , мають дочку [PERSON] , 2009 року народження. Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 01.10.2013 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу дочка [PERSON] залишилася проживати разом із матір`ю. Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09.09.2013 року з нього на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1\\4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14.03.2019 року збільшено розмір аліментів, які стягуються з нього на утримання дочки [PERSON] до 1\\3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно. З початку 2022 року його неповнолітня дочка [PERSON] стала проживати разом із ним, матір не спілкується з нею, матеріально не забезпечує, не цікавиться її станом здоров`я, навчанням, розвитком, ніякої участі в її вихованні не бере. Із початком повномасштабного вторгнення російської федерації на території України матір дитини відмовилася її забрати до себе, влаштувати безпечні умови проживання, виїхати на безпечну територію. Також вказав, що він із дочкою є внутрішньо переміщеними особами, на даний час дитини відвідує навчальний заклад, мають постійне місце проживання, він працевлаштований. Матір більше трьох років із дочкою не спілкується та не відвідує, не цікавиться її життям. Відповідач свідомо ухилилася від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню неповнолітньої дочки [PERSON] , 2009 року народження. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про день, місце та час розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, відзиву на позов не подала. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування Рівненської міської ради у судове засідання не з`явився, подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, висновок орган опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо її неповнолітньої дочки [PERSON] підтримав. Згідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала та позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, свідка [PERSON] , з`ясувавши думку неповнолітньої [PERSON] та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Судом встановлено, що у свідоцтві про народження неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , батьком вказаний позивач у справі - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (відповідач у справі). Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 01.10.2013 року, яке набрало законної сили 12.10.2013 р., шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14.03.2019 року у справі № 664/3757/18, яке набрало законної сили 16.04.2019 р., змінено розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] на підставі рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 09.09.2013 року (справа №664/3029/13-ц) на 1\\3 частку від його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 - ч. 5 ст. 150 Сімейного кодексу України (далі СК України) батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом роз`яснень, викладених у п. 15, 16, 17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Між інтересами дитини і інтересами батьків має існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою і важливістю повинні переважати над інтересами батьків. Із актів обстеження умов проживання від 20.01.2024 р., 13.12.2024 р., 18.12.2024 року, довідок про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 08.08.2022 року, довідки Рівненського ліцею № 26 Рівненської міської ради від 19.11.2024 р. вбачається, що неповнолітня [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] в м. Рівне, орендують житло, для дитини створені належні умови для проживання та виховання, між членами сім`ї склалися дружні, гармонійні стосунки. У характеристиці Рівненського ліцею № 26 Рівненської міської ради зазначено, що неповнолітня [PERSON] навчається у 10-В класі вказаного навчального закладу, батько приділяє належну увагу вихованню дочки, дбає про її розвиток, цікавиться її навчанням, відвідує батьківські збори. Судом встановлено, що більше трьох років неповнолітня [PERSON] проживає разом із батьком та перебуває на його утриманні. Відповідач за цей час дочку не відвідувала, станом її здоров`я, навчанням, духовним розвитком не цікавилася, матеріально не забезпечувала. У ході судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що відповідач [PERSON] свідомо, з власної ініціативи, самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання неповнолітньої доки [PERSON] . Наведене також підтверджується показаннями свідка [PERSON] , який в судовому засіданні показав, що позивач після початку війни, у 2022 році, разом із дочкою [PERSON] переїхав проживати у м. Костопіль, потім до м. Рівне. Він знайшов житло та роботу, створив нову сім`ю, піклується про дочку [PERSON] . За цей час матір дитини жодного разу її не відвідувавла, її життям не цікавилася. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору про позбавлення батьківських прав. Неповнолітня [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що після розлучення батьків проживала разом із матір`ю [PERSON] . Коли матір створила нову сім`ю, стала проживати разом із батьком. Після початку війни, у 2022 році переїхала проживати разом із батьком до Рівненської області. Матір із нею не спілкується, її життям не цікавиться, виходити з нею на зв`язок не бажає. Її утриманням та вихованням займається лише батько. Із висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 20.03.2025 року вбачається, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо неповнолітньої дочки [PERSON] , 2009 року народження, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не цікавиться її навчанням. Близько трьох років дитину не відвідувала, через соціальні мережі не контактувала та не телефонувала. Вваажає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітньої дочки [PERSON] , 2009 року народження. Таким чином встановлено, що відповідач свідомо систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітньої дочки [PERSON] . Винна поведінка відповідача порушує законні права та інтереси дитини на гармонійний духовний розвиток та виховання. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року, справа № 520/8264/19, висловлено правову позицію, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо один із батьків значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року, справа № 520/8264/19 висловлено правову позицію, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Оскільки відповідач фактично з 2022 року належним чином не виконувала свої батьківські обов`язки щодо неповнолітньої дочки [PERSON] , суд вважає, що є правильним застосування до неї крайній захід впливу у вигляді позбавлення батьківських прав. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої дочки [PERSON] без поважних причин, залишивши її без материнської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно до частин 1 і 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статі 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище та стан здоров`я дітей, а також платника аліментів, зокрема те, що відповідач є здоровою, працездатною, інших утриманців не має, доказів протилежного суду не надано. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи те, що неповнолітня [PERSON] постійно проживає разом із позивачем та пребуває на його утриманні, відповідач матеріальної допомоги на її утримання у добровільному порядку не надає, суд вважає за вірне стягувати з неї аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 1\\4 частки від її заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення нею повноліття, що відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 21 січня 2025 року. Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Суд також вважає за вірне припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , 2009 року народження, які стягуються за рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14 березня 2019 року у справі № 664/3757/18. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. за позовною вимогою про стягнення аліментів та 1211 грн. 20 коп. за позовною вимогою про припинення стягнення аліментів, всього 2422 грн. 40 коп. Враховуючи те, що позивач при зверненні до суду за позовною вимогою про позбавлення батьківських прав сплатив судовий збір 1211 грн. 20 коп., відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати зі сплати судового збору у вказаному розмірі. На підставі наведеного та

Outcome: approved