Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд припинити право спільної часткової власності відповідача на 7/36 часток квартири [ADDRESS] , визнавши за нею право власності на 7/36 часток вказаного майна та стягнувши з неї на користь відповідача вартість цієї частки нерухомого майна, посилаючись на незначність часток та неможливість спільного володіння нерухомим майном. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що їй на підставі договору дарування від 01 грудня 2023 року належить 29/36 частки квартири [ADDRESS] , відповідачу [PERSON] належить 7/36 часток квартири на підставі про право на спадщину за законом від 26 вересня 2023 року. Відповідачка доводиться їй двоюрідною сестрою та ніколи не проживала у квартирі, не сплачувала комунальні послуги, не користувалась квартирою, не користувалась квартирою. Натомість вона, позивачка у справі, з народження проживає у квартирі та бажає користуватись і розпоряджатись на власний розсуд спірною квартирою, однак на неодноразові намагання вирішити питання в добровільному порядку з відповідачкою, остання уникала розмови або відмовлялась від продажу, тому вона змушена звернутися до суду та у зв`язку з тим, що 7/36 часток є малозначною часткою у цілій квартирі та відповідачка має у власності частку трикімнатної квартири по [ADDRESS] , де і зареєстрована по теперішній час, просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 11 березня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 17 квітня 2024 року прийнято справу до розгляду у зв`язку зі звільненням у відставку з посади судді [PERSON] . Ухвалою суду від 31 жовтня 2024 року за клопотанням представника позивача призначено у справі судову будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу. Ухвалою судді від 20 січня 2025 року поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 19 березня 2025 року розгляд справи ухвалено проводити у порядку заочного розгляду справи. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України. Згідно поданої до суду заяви, представник позивача [PERSON] просить проводити розгляд справи за його та позивача відсутності, на вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] не повідомила причини неявки, відзиву на позов не подала. Ураховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як установлено судом за підтверджується письмовими доказами, за відомостями з Державного реєстру речових прав,на підставі договору дарування від 01.12.2023, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є.М., [PERSON] належить 29/36 часток трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14, 15-16 копія витягу, договору). На підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 763 від 26.09.2023 посвідченого державним Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Грабевник О.В., відповідачу належить 1/12 частка трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] та на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 764 від 26.09.2023 посвідченого державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Грабевник О.В., відповідачу належить 1/9 частка вказаної квартири, що разом складає 7/36 часток нерухомого майна та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 23-24). У спірній квартирі по [ADDRESS] , проживають позивач та її чоловік, діти, мати і дідусь, відповідачка [PERSON] ніколи не проживала та не сплачувала комунальні послуги, що підтверджується актом від 15 грудня 2023 року, складеного мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] , посвідченого головою правління ОСББ «КР. Наш Дім-52» (а.с. 25) та не спростовано стороною відповідача. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] наголошує, що частка відповідачки [PERSON] є незначною, та відсутня можливості виділити її в натурі або визначити порядок користування, а відповідачка в добровільному порядку не погоджується продати позивачу свою частку. [PERSON] проживає у вказаній квартирі зі своїми чоловіком, дітьми та матір`ю з дідусем, обслуговуючи приміщення та сплачуючи комунальні послуги за житло, однак з метою належного користування та розпорядження нерухомим майном, змушена звернутися до суду. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод щодо захисту власності, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У постанові від 07 квітня 2020 у справі № 521/2993/13-ц Велика Палата Верховного Суду констатувала, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі (втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними); 2) чи переслідувало втручання легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті (якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів); 3) чи є відповідний захід пропорційним конкретній легітимній меті втручання у право (втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України). За правилами частин першої, другої статті 355ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Положеннями статті 358 ЦК України визначено порядок здійснення права спільної часткової власності. Так, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. У статті 360 ЦК України врегульовано порядок утримання майна, що є у спільній частковій власності. Так, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до статті 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно статті 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку». Засади захисту права власності визначені зокрема у статті 386 ЦК України. Так, Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до приписів частини першої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 4 вищенаведеної статті констатовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року по справі № 756/10260/16-ц). Суд зауважує, що співвласники спірної квартири мають різні частки у спільній власності, при цьому частка [PERSON] є незначною та складає лише 7/36 частин, виділити у користування житлові приміщення відповідно до частки [PERSON] у праві спільної часткової власності є неможливим, про що зазначено у висновку експерта № 58/24 за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, складеної 30 грудня 2024 року судовим експертом Ткаленко О.М. на підставі ухвали суду від 31.10.2024, де крім іншого зазначена також ринкова вартість трикімнатної квартири по [ADDRESS] в сумі 693\~642,00 грн. і ринкова вартість 7/36 часток квартири станом на час проведення дослідження, отримана порівняльним підходом, в сумі 134\~875,00 грн. У пункті 3 указаного висновку експерта зазначено, що оскільки квартира [ADDRESS] складається з трьох житлових кімнат, розташована на шостому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку і має конструктивні і планувальні обмеження, які унеможливлюють облаштування двох окремих входів/виходів, а також обмежену загальну площу, виділити в натурі 7/36 часток в квартирі [ADDRESS] з дотриманням вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва є технічно не можливим (а.с. 100-127). Крім того судом встановлено, що сторони, які є співвласниками спірного житла не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, а встановлені обставини свідчать про неможливість спільного володіння та користування майном. З огляду на встановлені обставини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, так як припинення частки відповідача на квартиру, яка складає 7/36 часток і є незначною, із виплатою її вартості, не призведе до порушення прав та інтересів відповідача. Відмова у задоволенні позовних вимог залишить сторони у стані невизначеності та не вирішить в юридичній площині існуючий між ними конфлікт, що не призведе до досягнення завдань цивільного судочинства в частині ефективного захисту їх порушених прав на вільне користування майном. Суд також ураховує відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно належності на праві спільної часткової власності відповідачці частки нерухомого майна за адресою зареєстрованого її місця проживання та доказів, які б свідчили про відсутність у [PERSON] іншого житла, в якому вона мешкає з огляду на те, що у спірній квартирі [PERSON] не проживає, матеріали справи не містять та відповідачкою не надано. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс 19). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Таким чином, судом встановлено, що: спільне користування співвласниками спірним майном є неможливим; річ є неподільною; припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди відповідачу, яка забезпечена іншим, не зареєстрована у спірній квартирі, спірною квартирою не користується; частка у майні є не значною; докази, які б свідчили, що припинення права власності відповідачки на частку у квартирі може завдати істотної шкоди його інтересам, відсутні. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2024 року по справі № 671/1543/21, провадження № 61-18278сво23, дійшов висновку, що за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки. Позивач внесла на депозитний рахунок 134\~875,00 грн. (вартість 7/36 часток спірної квартири), що відповідає реальній ринковій вартості 7/36 частки квартири. Ринкова вартість спірного об`єкта нерухомого майна не спростована іншими належними, достатніми та допустимими доказами, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідачка не з`являлась, доказів на спростування заявлених позовних вимог суду не надала. Аналізуючи викладене, оскільки належним чином повідомлена про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надала, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Ураховуючи відсутність вимоги про відшкодування судових втрат, вони покладаються на позивача.

Outcome: approved