Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурмака Ірина Павлівна про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. У своїй позовній заяві просила суд: 1) Встановити юридичний факт, що [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , проживала однією сім?єю із [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , понад п?ять років, з 1989 року по день смерті [PERSON] ; 2) Визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; 3) Встановити юридичний факт, що [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , проживала однією сім?єю із [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , понад п?ять років, з 2015 року по день смерті [PERSON] ; 4) Визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності в порядку спадкування за заповітом на квартири [ADDRESS] . Свою позовну заяву обґрунтував тим, що [INFO] померла [PERSON] (спадкодавець). Спадкодавець залишила заповіт, згідно якого єдиним її спадкоємцем є [PERSON] (позивач). Позивачка стверджує, що після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, з:. 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на праві власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року; 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка належала свекрусі спадкодавця, [PERSON] ; квартира [ADDRESS] , що належала [PERSON] .. Розглянувши документи по спадковим справам № 25/2023 та № 20/2022 приватний нотаріус І.П. Бурмака видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , та 1/2 частину квартири [ADDRESS] , у зв?язку із відсутністю документів, що посвідчують родинні та інші відносини спадкоємця зі спадкодавцем, відповідно до вимог чинного законодавства України. Ухвалою суду від 26 серпня 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 29 жовтня 2024 року на адресу суду надійшла копія спадкової справи №25/2023 та спадкової справи №20/2022 Ухвалою суду від 05 листопада 2024 року було витребувано у Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 3» інформацію про те, чи перебувала в Київській міській клінічній лікарні № 3 у період січень - грудень 2006 року [PERSON] , [INFO] , та з якого приводу. Ухвалою суду від 12 грудня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Представник позивачки подала клопотання про розгляд справи без їх участі, позовну заяву просили задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибули, повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відзив не подавали. Третя особа у судове засідання не прибули, подали клопотання про розгляд справи без їх участі. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчого судового засідання. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та іншими нормативно-правовими актами. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. [INFO] померла [PERSON] (спадкодавець), [INFO] , уродженка села Козаровичі Вишгородського району Київської області, про що складено актовий запис № 17450. [PERSON] залишила заповіт, згідно якого єдиним її спадкоємцем є дружина її померлого сина, [PERSON] (позивач), [INFO] , картка обліку платника податків [NUMBER] . Відповідно до змісту заповіту спадкодавець: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день моєї смерті буде належати мені та на що я матиму право за законом» заповіла позивачу. Позивачкою стверджує, що після смерті спадкодавця відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, з: 1). 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на праві власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року; 2). 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка належала свекрусі спадкодавця, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на праві власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року. Зазначену частку квартири [ADDRESS] спадкодавець фактично прийняла у спадщину, оскільки після смерті [PERSON] продовжувала володіти та користуватися нею. 3). квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 січня 1998 року. За заявою спадкодавця приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу І.П. Бурмака було заведено спадкову справу № 20/2022. 08 листопада 2023 року за заявою позивача приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу І.П. Бурмака було заведено спадкову справу № 25/2023 до майна спадкодавця, зокрема, квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] . Розглянувши документи по спадковим справам № 25/2023 та № 20/2022 приватний нотаріус І.П. Бурмака видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , та 1/2 частину квартири [ADDRESS] , у зв?язку із відсутністю документів, що посвідчують родинні та інші відносини спадкоємця зі спадкодавцем, відповідно до вимог чинного законодавства України. Щодо 1/2 частини квартири [ADDRESS] , з матеріалів справи вбачається наступне. 30 квітня 1963 року [PERSON] (спадкодавець) одружилась з [PERSON] , що підтверджується відомостями з Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. З 1989 року разом зі спадкодавцем та її сім?єю за адресою: [ADDRESS] , стала проживати [PERSON] , [INFO] , мати чоловіка спадкодавця, її свекруха. В 1999 році спадкодавець та [PERSON] спільно приватизували квартиру [ADDRESS] , що в м. Києві. [INFO] у віці 93 років від хронічної серцево-судинної недостатності померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що в м. Києві. Заповіту [PERSON] не залишила. В січні 2023 року спадкодавець звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурмака І.П. за роз?ясненням чинного законодавства з метою оформлення спадщини після померлої [INFO] [PERSON] . На що приватний нотаріус Бурмака І.П. надала роз?яснення за № 26/01-16, де зазначила, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім?єю не менше як п?ять років до часу відкриття спадщини. Таким чином, оскільки спадкодавець не могла підтвердити факт свого проживання з [PERSON] однією сім?єю з 1989 року по день смерті останньої, вона звернулася до суду з відповідною заявою, справа № 761/7921/23. У зв?язку зі смертю спадкодавця ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року провадження у справі № 761/7921/23 було закрито. Щодо квартири [ADDRESS] , судом було встановлено наступне. [INFO] народилась [PERSON] , уродженка села Козаровичі Вишгородського району Київської області. [INFO] [PERSON] померла, про що було складено відповідний актовий запис №16440. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] . Заповіту [PERSON] не залишила. У вересні 2022 року спадкодавець звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурмака І.П. з метою належного оформлення спадкових прав після померлої [PERSON] , крім спадкодавця інших спадкоємців немає. Нотаріус повідомила, що згідно з підпункту 4.2. пункту 4 Глави 10 Видача свідоцтв про право на спадщину Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України: «Докази родинних відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних відносин». Спадкодавець не була зареєстрована з [PERSON] за однією адресою. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України). Як роз`яснено у абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. При цьому, для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України позивачеві необхідно довести два юридичних факти: проживання однією сім`єю із спадкодавцем; на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 25 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 року у справі №1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати норми частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини, і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Подібні за змістом висновки виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21). Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 542/1648/19, лише надання допомоги одинокій особі похилого віку (спадкодавцю), яка за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо встановлення факту спільного проживання спадкодавця [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Матеріалами справи підтверджується, що спадкодавець мала гарні стосунки з [PERSON] , допомагала їй по господарству. Свідок [PERSON] повідомила, що проживає в будинку [ADDRESS] , від самого заселення, з тих пір і знає сім?ю [PERSON] . З кінця 1980х років разом з сім?єю [PERSON] почала проживати її свекруха, [PERSON] . Після смерті чоловіка [PERSON] , її свекруха продовжувала з нею проживати, [PERSON] її доглядала. За словами свідка, [PERSON] проживала разом з [PERSON] до дня своєї смерті в 2009 році. Свідок [PERSON] повідомила, що в будинку [ADDRESS] , проживала разом зі своїми батьками з дитинства, тому і знайома з сім?єю [PERSON] . Мати свідка була лікарем, часто заходила бувала у сім?ї [PERSON] , на прохання [PERSON] заходила виміряти тиск [PERSON] , призначити ліки. [PERSON] проживала разом з [PERSON] з кінця 1980х і до самої смерті в 2009 році. Оцінюючи покази свідків, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що факт, про встановлення якого просить позивач, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, встановлення факту спільного проживання [PERSON] однією сім?єю із [PERSON] понад п?ять років, з 1989 року по день смерті [PERSON] , має для позивача юридичне значення і потрібне для реалізації спадкових прав, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Суд зауважує, що відповідно до частин першої, третьої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З огляду на викладене, враховуючи встановлення судом факту проживання спадкодавця [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тобто одержання нею права на спадкування за законом як спадкоємцем четвертої черги, а також враховуючи те, що остання не відмовлялася від прийняття спадщини, а значить прийняла її. За таких підстав, 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка належала свекрусі спадкодавця, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на праві власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року, входить до складу спадщини. Разом з цим, позовна вимога про визнання за позивачем у порядку спадкування права власності на вказане майно задоволенню не підлягає, оскільки згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Позивачем не було доведено, що у нього існує спір або будь-які перешкоди для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] у нотаріальному порядку за умови встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, оскільки позивач в силу положень частини третьої статті 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після померлої [PERSON] , а тому заявлена нею вимога про визнання права власності, задоволенню не підлягає. Вказане виходить з того, що [PERSON] залишила заповіт, згідно якого єдиним її спадкоємцем є [PERSON] (позивач). Тому, суд зазначає, що позивач не позбавлений права оформлення спадщини у встановленому законом порядку, під час якого нотаріус має перевірити наявність правомірних підстав для видачі свідоцтва про право на спадкове майно. Щодо встановлення факту проживання спадкодавця [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що була найкращою подругою [PERSON] ще зі студентських часів. Саме в той період вона познайомилась і зі спадкодавцем, [PERSON] . Свідок повідомила, що в студентські роки неодноразово їздила з [PERSON] в гості до її батьків в с. Казаровичі, де і познайомилась з [PERSON] ... [PERSON] та [PERSON] були родичами, а саме - двоюрідними сестрами. [PERSON] вказала, що приблизно з 2015 року [PERSON] почала постійно проживати з [PERSON] , допомагати їй по домашньому господарству. Свідок повідомила, що відвідувала [PERSON] у неї вдома щовихідні і бачила, що [PERSON] проживає там. [PERSON] повідомила, що саме [PERSON] взяла на себе всі клопоти по організації поховання [PERSON] .. Свідок [PERSON] розповіла, що була сусідкою [PERSON] , оскільки спірна квартира є частиною комунальної квартири, тому [PERSON] та свідок мали спільну кухню, де щодня бачились. Свідок зазначила, що часто бачила [PERSON] в гостях у [PERSON] . З 2015 року [PERSON] переїхала на постійне проживання до [PERSON] . Також свідок повідомила, що [PERSON] доглядала за [PERSON] , в останні дні її життя викликала їй швидку, взяла на себе всі клопоти по організації похорону [PERSON] . Суд зауважує, що спадкодавець була зареєстрована за адресою відмінною від адреси [PERSON] . Доказів того, що вона фактично та постійно проживала з померлою матеріали справи не містять. Самі лише пояснення свідків щодо загальних обставин, які пов`язані з тим, що спадкодавиця приїжджала до [PERSON] та допомагала їй, а також те, що вони мали теплі відносини не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. Інших доказів на підтвердження заявлених позовних вимог матеріали справи не містять. Окремо суд зауважує, що стороною позивача, а також свідками неодноразово було заявлено про те, що спадкодавець здійснювала організацію похорону [PERSON] , проте матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження означеного. Таким чином стороною позивача не доведено факту проживання однією сім`єю [PERSON] із [PERSON] , понад п?ять років, з 2015 року по день смерті [PERSON] . Оскільки позовна вимога щодо визнання за [PERSON] , право власності в порядку спадкування за заповітом на квартири [ADDRESS] є похідною від встановлення факту проживання, то вона також не підлягає задоволенню. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). За таких підстав позов підлягає частковому задоволенню. Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 1 211 гривень 20 копійок за одну позовну вимогу немайнового характеру стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст. 1216, 1217, 1218, 1220, 1228, 1262, 1268 ЦК України, а також Закону України «Про нотаріат», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування», Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,

Outcome: partial