Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~Стислий виклад позиції позивача. 01 жовтня 2024 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину у якій, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, що надійшла до суду 21 січня 2025 року, просила стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти в розмірі 281169,38 грн. в якості додаткових витрат на утримання доньки [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивачка послалася на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.01.2007, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12.10.2015. Від шлюбу мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] , яка наразі проживає з позивачкою в Литві, куди вони вимушено виїхали з м. Маріуполя через агресію РФ, та перебуває на її утриманні. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 29.02.2016 по справі №263/1808/16-ц з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У Литві донька сторін поступила на навчання до вищого навчального закладу - Литовського університету наук про здоров`я, та зарахована на інтегровану навчальну програму LSMU МЕДИЦИНА на медичний факультет. Відповідач, який давав згоду на навчання доньки в цьому ВУЗі, не надає додаткової матеріальної допомоги для покриття частини контрактного навчання, не компенсує частину витрат на проживання (оренду) кімнати та ін., в той час як вартість навчання складає 12500 ЄВРО за кожен навчальний рік, а строк навчання - шість років, тому загальна вартість навчання 76000 ЄВРО. Розмір аліментів, який було присуджено відповідачу до досягнення [PERSON] повноліття не вистачає для покриття базових потреб доньки, не говорячи про часткову оплату контрактного навчання в університеті Литви. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 жовтня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 04 жовтня 2024 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, відповідно до якої відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 07 жовтня 2024 року відкрито провадження у даній цивільній справі, та справа призначалася до розгляду 5 разів: 06.11.2024, 04.12.2024, 21.01.2025, 11.02.2025, 24.03.2025. При цьому, зважаючи на місце реєстрації відповідача на тимчасово окупованій території та відсутності, на підставі п.п.19 п.1 Перехідних положень ЦПК України та положень ст.12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», суд викликав відповідача та повідомляв про дату, час і місце судових засідань у справі через оголошення, які публікувалися на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідач заяв, клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав. Представник позивача надав до суду заяву, у якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Крім того, 21.01.2025, на виконання ухвали суду від 04.12.2024 про витребування доказів за відповідною заявою позивачки, до суду надійшла інформація з Державної податкової служби №298/5/99-00-12-04-02-05 від 10.01.2025 про доходи відповідача за період з 01.01.2024 по 30.09.2024 включно. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановлені судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судом встановлено наступне: Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.01.2007 року, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12.10.2015 року. Від шлюбу сторони мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] (паспорт № [NUMBER] , виданий органом № 1436, копія повторного свідоцтва про народження [NUMBER] видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського управління юстиції у Донецькій області 27.11.2019). Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 29.02.2016 року по справі №263/1808/16-ц з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У 2014 році донька сторін [PERSON] внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів зазначала психологічного насилля, про що отримала відповідну Довідку від 18.10.2019 року №429. У зв`язку з даною обставиною та ризиком повторного завдання [PERSON] страждань та насилля, позивачка була змушена покинути територію України для забезпечення нормального та повноцінного життя своїй дитині. Такі дії були узгоджені з батьком дитини (відповідачем по справі), він розумів дану обставину та позитивно ставився до того, що спільна донька буде проживати за кордоном. На теперішній час позивачка та її донька проживають у Литві (адреса проживання: [ADDRESS] . У Литві донька сторін поступила на навчання до вищого навчального закладу - Литовського університету наук про здоров`я (код: 302536989, A. Mickeviciaus g. 9, LT 44307, Kaunas) та зарахована на інтегровану навчальну програму LSMU МЕДИЦИНА на медичний факультет. Підтвердженням зарахування [PERSON] до Литовського університету наук про здоров`я є Навчальний контракт студента, який навчається іноземною мовою 2024-05-13, № TR4/24-187 (копію Договору додано до матеріалів справи). Перед вступом до цього ВУЗу, позивачка попередила відповідача про можливий вибір інститутів та дороговартісне навчання, та в електронній переписці через месенджер WhatsApp, він погодився приймати участь в оплаті навчання навпіл з позивачкою (скріншоти переписки додано до матеріалів справи). Однак відповідач не надає додаткової матеріальної допомоги для покриття частини контрактного навчання, не компенсує частину витрат на проживання (оренду) кімнати тощо. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.35 Договору передбачено, що розмір плати за навчання застосовується протягом одного навчального року і представлений в таблиці нижче. Плата за навчання не може бути змінена протягом всього періоду, зазначеного в п. 2 Договору, та складає 12500 ЄВРО за кожен навчальний рік, а строк навчання складає шість років, тому \~ \~ \~ \~ загальна вартість навчання 76000 ЄВРО. Після вступу до Литовського університету наук про здоров`я, [PERSON] отримала студентський квиток (копію додано до матеріалів справи). Станом на сьогоднішній день, позивачка по справі несе витрати на харчування, придбання одягу, канцтоварів та проїзд до місця навчання, проживання, зокрема і оплата контрактної форми навчання в повній мірі. Розмір аліментів, який було присуджено відповідачу до досягнення [PERSON] повноліття не вистачає для покриття базових потреб доньки, не говорячи про часткову оплату контрактного навчання в університеті Литви. Так, позивачкою було сплачено на офіційний рахунок Литовського університету наук про здоров`я кошти, що підтверджується: квитанція №ІЮ1479557085 від 2024-05-30 на суму 5 250 ЄВРО (копію додано до матеріалів справи); квитанція №1101462220004 від 2024-05-14 на суму 1 000 ЄВРО (копію додано до матеріалів справи); квитанція №1101457992171 від 2024-05-10 на суму 250 ЄВРО (копію додано до матеріалів справи). Тобто, позивачка здійснює фактичне утримання доньки, а відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча є фізично здоровим, офіційно працюючим та був попереджений про дороговартісне навчання неодноразово. Донька сторін [PERSON] не має змоги наразі працювати, оскільки навчається на денній формі навчання та не має часу для отримання заробітку, а тому числі і за напрямом освіти (за не здобутою спеціальністю). На підтвердження доходів позивача додано до позовної заяви про стягнення додаткових витрат на дитину Довідку про доходи [PERSON] № 24 від 06.09.2024 року, а саме про те, що остання працює в ДВНЗ ПРИАЗОВСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ ТЕХНІЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ на посаді керівника відділу та за 2024 рік (з січня по серпень) отримала дохід в розмірі 273 540 гривень 37 копійок, при цьому середній заробіток Позивача в місяць становить 34 192 гривні 55 копійок, який не покриває в повній мірі навчання доньки. \~ \~ \~ \~Перед вступом до вищого навчального закладу Литви, [PERSON] підготувала відповідний мотиваційний лист з інформацією про те, чому саме остання обрала медичний напрямок свого навчання та має намір отримати вищу медичну освіту (копію додано до матеріалів справи). Так, в обґрунтуванні [PERSON] зазначає, що до 24 лютого 2022 року остання зростала в Маріуполі і через повномасштабне вторгнення рф зазначала психологічного та морального насилля. Через активну допомогу Литви для Україні, маючи велике бажання вступити до вищого навчального закладу для отримання медичної освіти, [PERSON] прийняла рішення про досягнення своєї основної мети - дослідження та запобігання стражданням людей, що спричинено станами, які підлягають лікуванню. Зокрема, з метою вступу до Литовського вищого навчального закладу та маючи високі досягнення в конкурсах, [PERSON] отримала Сертифікат учасника про участь у Pharm Camp 2022/2023 Створюй майбутнє з НФаУ (копію додано до матеріалів справи), Диплом 2 ступеня (переможець другого міського етапу Всеукраїнської учнівської олімпіади з біології від 18.12.2023 року (копію додано до матеріалів справи). Згідно із інформацією з Державної податкової служби №298/5/99-00-12-04-02-05 від 10.01.2025, доходи відповідача за період з 01.01.2024 року по 30.09.2024 року включно склали 392\~293 грн. 55 коп. Надаючи оцінку доводам позивачки, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із ч.1 ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до ч.2 ст.185 СК України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789X11 від 27.02.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19), «Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовувати відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо)». При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Доказами, що підтверджують необхідність отримання та компенсації додаткових витрат на дитину, можуть бути, наприклад: довідка про вартість навчання, в разі якщо дитина навчається на контрактній формі навчання, докази, шо підтверджують вартість проживання в гуртожитку чи договір оренди іншого житла, виписка з банківського рахунку дитини, чи будь-які інші докази на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у нього потреби в матеріальній допомозі. За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зав`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»). У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року [PERSON] твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, [PERSON] закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved