Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Національного антикорупційного бюро України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. В своєму позові просить суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 61924950 гривень у якості відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що Національним антикорупційним бюро України під процесуальним керівництвом Спеціалізованої антикорупційної прокуратури здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000053 від 21.01.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 3 ст. 209 КПК України. 26 вересня 2023 року у вказаному кримінальному провадженні детективом Національного антикорупційного бюро України складено та підписано, а прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури погоджено повідомлення про підозру громадянину Республіки Індії [PERSON] ( [PERSON] ) у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України. Зазначає, що у зв`язку з тим, що слідством НАБУ було встановлено місцезнаходження [PERSON] , 27 жовтня 2023 року старшим детективом Національного бюро [PERSON] в рамках кримінального провадження №52019000000000053 здійснено запит про міжнародну правову допомогу до компетентних органів Об`єднаних Арабських Еміратів, який полягав у врученні [PERSON] повідомлення про підозру та повістки про виклик останнього для допиту в якості підозрюваного. До теперішнього часу зазначений запит про міжнародну правову допомогу не виконаний, повідомлення про підозру від 26.09.2023 [PERSON] не вручено. Відповідно до теперішнього часу, [PERSON] не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні №52019000000000053. В супереч зазначеному, 26.09.2023 Національним бюро України (далі НАБУ) в Єдиний реєстр досудових розслідувань були внесені відомості про повідомлення [PERSON] про підозру від 26.09.2023 у кримінальному провадженні №52019000000000053. З 26 вересня 2023 року до сьогодні, в інформаційно-аналітичній системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» [PERSON] обліковується як особа, якій 26.09.2023 Національним антикорупційним бюро України повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України. Проміж іншого, стороною обвинувачення приймається ряд незаконних процесуальних рішень стосовно [PERSON] в якості підозрюваного, а саме постанова про виділення стосовно нього у статусі підозрюваного матеріалів досудового розслідування в окреме провадження за номером 52024000000000121 від 18.03.2024 та постанова про зупинення в цьому провадженні досудового розслідування від 18.03.2024. На теперішній час слідчими суддями Вищого антикорупційного суду в порядку судового контролю постановлено ряд рішень, якими констатовано не набуття [PERSON] статусу підозрюваного у кримінальних провадженнях №52024000000000121 та №52019000000000053, з якими сторона обвинувачення повністю погоджується. Вказує, що 27.12.2023 Вищий антикорупційний суд у справі №991/11061/23 приймає рішення в якому встановлює порушення ч. 4 ст. 278 КПК України, тобто незаконне внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань інформації про повідомлення [PERSON] про підозру від 26.09.2023. 28.03.2024 Вищий антикорупційний суд у справі №991/1400/24 ухвалює рішення про обмеження прав та законних інтересів [PERSON] у кримінальному провадженні №52019000000000053, у зв`язку із незаконним знаходженням в Єдиному реєстрі досудових розслідувань інформації щодо нього як підозрюваного. В той же час, стороною обвинувачення не вчиняється жодних дій спрямованих на припинення незаконного обмеження прав [PERSON] . Факт незаконного знаходження в державних реєстрах інформації щодо наявного у [PERSON] статусу підозрюваного, а також прийняття відповідних процесуальних рішень стосовно нього в статусі підозрюваного має значний психічний вплив, обмежує реалізацію [PERSON] своїх життєвих звичок, у тому числі щодо вільного пересування і перетину державних кордонів, а також має інші наслідки обмежувального та морального характеру. 25.09.2024 представник позивача [PERSON] звернувся в інтересах громадянина Республіки Індії [PERSON] до Національного антикорупційного бюро України та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури щодо обрахування розміру шкоди, завданої [PERSON] незаконними діями відповідачів. За результатами звернення отримано відповідь Спеціалізованої антикорупційної прокуратури від 07.10.2024 №07/2-4584ВИХ-24, відповідно до якої не виявлено підстав для реагування на вказане звернення. Позивач зазначає, що з 26 вересня 2023 року до сьогодні, в інформаційно-аналітичній системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» [PERSON] обліковується як особа, якій 26.09.2023 Національним антикорупційним бюро України повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України. Шляхом здійснення арифметичних обрахунків щодо вказаних дат можна зробити висновок, що в межах досудового розслідування кримінального провадження загальний строк перебування [PERSON] під слідством становить - 12 місяців та 33 дні. Розмір моральної шкоди - 61 924 950 (шістдесят один мільйон дев`ятсот двадцять чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят) гривень, які з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на 25.10.2024, еквівалентні 1 500 000 (одному мільйону п`ятистам тисячам) доларів США. Обставини щодо незаконного знаходження в державних реєстрах інформації щодо наявного у [PERSON] статусу підозрюваного, а також прийняття відповідних процесуальних рішень стосовно нього в статусі підозрюваного понад один рік, а також необхідність вимушеного звернення до третіх осіб щодо отримання професійної правничої допомоги у вказаній справі - вкрай негативно вплинули на життя та свідомість [PERSON]. 30 жовтня 2024 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. 20 листопада 2024 в судовому засіданні представником відповідача 2 було подано відзив на позовну заяву. В своєму відзиві просить відмовити в задоволенні позовних вимог як необгрунтованих. Крім того, вважає, що позов до Спеціалізованої антикорупційної прокуратури не підлягає задоволенню, оскільки поданий до неналежного відповідача. 25.11.2024 та 12.12.2024 до суду подано відповідь на відзив. Просить задовольнити позовні вимоги, враховуючи, що позивачем правильно обрано належного відповідача. 05 грудня 2024 року до суду представником відповідача 1 подано відзив на позовну заяву. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 12 грудня 2025 року до суду позивачем подано відповідь на відзив в якій просить задовольнити вимоги. 18.12.2024 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на відзив та просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст.ст. 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до положень ст.22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Статтею 15 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97, зазначено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, держава може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів визначено ст. 23 ЦПК України. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що Детективами Національного бюро під процесуальним керівництвом прокурорів САП здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000053. У межах цього кримінального провадження розслідується ймовірні обставини того, що службові особи Державного підприємства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект» (далі - ДП НВКГ «Зоря» - «Машпроект»), використовуючи службове становище, всупереч інтересам служби, під час виконання протягом 2009 - 2018 років укладених з компаніями-нерезидентами Turbo Marine Engineering Consultant And Suppliers Limited та Vasvik Marine Consultants And Suppliers Limited консультаційних угод (контрактів), вчинили заволодіння чужим майном - державними коштами у сумі 30,02 млн доларів США, що більше ніж у 600 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення. Правова кваліфікація правопорушення ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 26.09.2023 детективом Національного бюро складено повідомлення про підозру [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. З ст. 209 КК України, яке було погоджене з прокурором САП [PERSON] . У цей же день детективом НАБУ до ЄРДР внесені відомості щодо повідомлення [PERSON] про підозру у цьому кримінальному провадженні. За наявними у органу досудового розслідування інформацією, [PERSON] проживає в Об`єднаних Арабських Еміратах. У зв`язку із цим, Національне бюро звернулося із запитом про міжнародну правову допомогу від 27.10.2023 № 10-006/33177 у кримінальному провадженні № 52019000000000053, у якому просило компетентні органи ОАЕ вручити [PERSON] письмове повідомлення про підозру від 26.09.2023 та повістку про його виклик для допиту як підозрюваного. Інформація щодо виконання запиту про міжнародну правову допомогу від 27.10.2023 № 10-006/33177 до органу досудового розслідування не надходила. Постановою детектива Національного бюро від 18.03.2024 виділено з матеріалів досудового розслідування № 52019000000000053 в окреме провадження матеріали досудового розслідування за підозрою [PERSON] . Матеріали досудового розслідування за підозрою [PERSON] зареєстровані в ЄРДР за № 52024000000000121 від 18.03.2024. Постановою детектива Національного бюро від 18.03.2024 досудове розслідування у кримінальному провадженні № 52024000000000121 від 18.03.2024 зупинене через наявну необхідність виконання процесуальних дій з [PERSON] у межах міжнародного співробітництва. З 26.09.2023 до сьогодні в інформаційно-аналітичній системі «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» [PERSON] обліковується як особа, якій 26.09.2023 НАБУ повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. З ст. 209 КК України. У позовній заяві позивач зазначає, що на теперішній час слідчими суддями Вищого антикорупційного суду (далі ВАКС) в порядку судового контролю постановлено низку рішень, якими констатовано ненабуття [PERSON] статусу підозрюваного у кримінальних провадженнях № 52024000000000121 та № 52019000000000053. Крім того, на думку позивача, Національним бюро безпідставно внесена до ЄРДР інформація про [PERSON] як підозрюваного та прийняття детективом процесуальних рішень, що обмежують його права та є незаконними. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом ч. 2 ст. 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 27.12.2023 у справі № 991/11061/23 відмовлено в задоволенні скарги адвоката Дагоміни А.А., поданої в інтересах [PERSON] , на письмове повідомлення про підозру останньому. У справі № 991/11061/23 слідчий суддя не розглядав питання правомірності внесення відомостей до ЄРДР щодо позивача, натомість, вирішував питання щодо дотримання порядку повідомлення йому про підозру. Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 27.12.2023 у справі № 991/11061/23, що залишена без змін ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 18.01.2024, відмовлено у задоволенні скарги адвоката Лагоміна А.А. на письмове повідомлення про підозру. Тобто, сам факт наявності у ЄРДР інформації щодо повідомлення особі про і підозру у кримінальному провадженні, в той час, коли насправді особа не набула статусу підозрюваного, не може бути підставою для скасування письмового повідомлення про підозру. Незважаючи на відсутність відомостей про вручення повідомлення про підозру [PERSON] , таке повідомлення є чинним та у судовому порядку не скасоване, тому відсутні підстави для видалення таких відомостей з Реєстру. Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі № 199/1478/17 дійшов висновків, що сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК порядку, не свідчать про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. За змістом ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 цієї ж статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. З постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як зазначає Верховний Суд України у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювана; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Верховний Суд у постанові від 20.01.2021 у справі № 686/27885/19 зазначив, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв 'язкуміж ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Згідно з ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно- правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладання арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 3) закриття справи про адміністративне правопорушення. Закон № 266/94-ВР визначає вичерпний перелік випадків, які надають право на відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу досудового розслідування. Наведене дає підстави для висновку, що право на відшкодування шкоди у розумінні Закону № 266/94-ВР не є безумовним, оскільки залежить від того чи мали місце обставини, передбачені у ст. 1 цього закону. Слід зазначити, що у матеріалах справи відсутній виправдувальний вирок суду чи ухвала суду про закриття кримінального провадження з визначених законом підстав, обвинувальний вирок суду чи будь яке інше судове рішення, якими констатовано незаконність дій органу досудового розслідування у кримінальному провадженні № 52019000000000053, що б обмежували чи порушували права позивача. В своєму позові позивач зазначає, що обставини мають значний психічний вплив на нього, обмежують реалізацію ним життєвих звичок, у тому числі щодо вільного пересування і перетину державних кордонів. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Разом з тим, доводи позивача грунтуються на його припущеннях та суб`єктивної точки зору та не підтверджуються належними та допустими доказами, які б надавали право на відшкодування шкоди, заподіяної органом досудового розслідування. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від ц вини цієї особи. Статтею 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Однак, суд також вважає, що наявність підстав для відшкодування моральної шкоди повинна бути доведена позивачем та встановлена судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч. 1 ст. 23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 346/4626/15 зокрема зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України та п. 1 ч. 1 ст.1 Закону. З аналізу наведених норм вбачається, що для відшкодування моральної шкоди в порядку, що встановлений України № 266/94-ВР необхідна наявність певних передумов, а саме: встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода. При цьому, незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом ст. 2 Закону України № 266/94-ВР підтверджується постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Приписами статті 264 ЦПК встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. На підставі статей 78-80 ЦПК України, крім належності, докази мають бути допустимим, достовірними та достатніми. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві, тому суд не вирішує питання про обгрунтованість і доведеність заявленого розміру моральної шкоди. Відповідно до ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed