Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

Позивач звернулась у листопаді 2024р. до суду з позовом до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі внаслідок збройної агресії російської федерації. Позов обґрунтувала тим, що вона є громадянкою України. 26.11.2011 року уклала шлюб з громадянином України [PERSON] . Від шлюбу народилась дочка, [PERSON] , [INFO] . ЇЇ чоловік, [PERSON] , [INFO] , проходив службу в органах внутрішніх справ УМВС України в Івано-Франківській області з 02.06.2014 (молодший сержант). В подальшому, [INFO] - загинув при виконанні службових обов?язків. Після смерті чоловіка, органами державної влади проведено ефективне розслідування щодо обставин його смерті, за результатом якого констатовано у акті №52 про нещасний випадок. Унаслідок обстрілу, який мав місце 29.08.2014 отримав поранення, несумісні з життям, [PERSON] . Причиною нещасного випадку була травма, одержана внаслідок протиправних дій інших осіб, діагноз за листком непрацездатності: гостра крововтрата, пошкодження внутрішніх органів, вогнепальне поранення тулубу, ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної та іншої звичайної зброї. При цьому потерпілий в стані алкогольного чи наркотичного сп?яніння не був. У акті зроблено висновок: нещасний випадок стався в період проходження служби при виконанні службових обов?язків, пов?язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьбі зі злочинністю. Позивач звернулась до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди завданої їй та її родині внаслідок дій окупаційної влади російської федерації, що призвели до смерті її чоловіка та батька. Дії окупаційної влади рф не лише позбавили її рідної людини, але й додатково ускладнило життя її родини. Після загибелі чоловіка, вона взяла на себе виховання та забезпечення їх неповнолітньої дитини, яка залишилась без батька через дії рф. Моральна шкода, якої зазнала позивач, полягає у важких емоційних стражданнях, пов`язаних зі смертю чоловіка та необхідністю виховувати дитину без батька. Ці страждання і непоправними, і жодне матеріальне відшкодування не зможе відновити її здоров`я та душевний спокій. Вважає, що їй завданий душевний невгамовний біль, безперервні страждання, пережиті позивачем, тому змушена звернутись до суду та просить стягнути з відповідача завдану їй та її дитині моральну шкоду в сумі по 5 000 000 гривень, що є справедливою компенсацією з держави-агресора російської федерації. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву за змістом якої вимоги позову підтримала в повному обсязі з мотивів викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про судове засідання відповідач повідомлений також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини у справі, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та законності, суд приходить до ствердного висновку про доцільність задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що згідно витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] . Згідно копії Свідоцтва про шлюб вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 26.11.2011року та позивач взяла прізвище чоловіка [PERSON] (а.с.21). Відповідно до копії Свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.22). Як вбачається з копії довідки від 25.09.2014р. [PERSON] дійсно проходив службу в органах внутрішніх справ УМВС України в Івано-Франківській області з 02.06.2014р. по 29.08.2014р. Згідно Акту №52 про нещасний випадок від 14.10.2014р. вбачається, що молодший сержант міліції [PERSON] загинув при виконанні службових обов`язків. Відповідно до копію Свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] (а.с.29). До матеріалів справи також долучено копію лікарського Свідоцтва про смерть №610/л, з якого вбачається, що смерть [PERSON] настала внаслідок ушкодження дій, передбачених законом та воєнних операцій. Згідно довідки від 06.02.2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] був відряджений у зону проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в період з 18.08.2014р. та [INFO] загинув при виконанні службових обов`язків. Відповідно до копії витягу з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 12.09.2019р. [PERSON] , [INFO] надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів дітям. які зазнали психологічного насильства. Судом встановлено, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України. Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»). Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами російської федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно Указів Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 та «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», які затверджені Верховною Радою України, на всій території України запроваджено воєнний стан. Згідно ч. 5 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Частиною 9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Так, суд бере до уваги, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань рф, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні російській федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. Згідно Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25 квітня 2022 року №75 затверджено перелік територіальних громад, які розташовані в зоні проведення воєнних дій або які перебувають в тимчасовій окупації станом на 23 вересня 2022 року, згідно переліку до якого Маріупольська міська територіальна громада перебуває в окупації. Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії російської федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України), стала окупація частини території України, в т.ч. з 24.02.2022 року окупації Донецької області та міста Маріуполя, де проживала позивач. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. За нормами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., Женевською конвенцією 1949р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1,2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975р., договори укладені між Україною та Росією в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому є на переконання суду державою-агресором. Держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Згідно ст.ст.1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 5 000 000 гривень, позивач довела, що через власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання в позивача через смерть її чоловіка [PERSON] , внаслідок якої її неповнолітня дитина залишились без батька, що стали джерелом негативних емоцій і переживань, позивач була позбавлена можливості вести звичний для неї спосіб життя, суд приходить до висновку наявність підстави для задоволення її вимог в повному обсязі, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - російської федерації, на користь громадянки України. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, та такими, що підлягають до задоволення. На підставі викладеного ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої 17 липня 1997 року, Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, ст. ст. 23, 1167, 1168 ЦК України та

Outcome: approved