Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] , через представника - адвоката Забаріна А.Ф., з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] інфляційні втрати у розмірі 196 251,91 грн, 3% річних у розмірі 34 096,68 грн та 100 000,00 грн завданої моральної шкоди. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 22.10.2020 між [PERSON] та АТ «Українська залізниця» укладено трудовий договір №305-2020. 22.10.2021 [PERSON] звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу №455/ОС від 21.10.2021. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21 поновлено [PERSON] на посаді заступника директора філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 112 934,88 грн. 27.01.2023 Дарницьким районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з AT «Українська залізниця» 1 112 934,88 грн та поновлення позивача на роботі. Постановою Київського апеляційного суду від 23.03.2023 у справі № 755/19604/21 рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року змінено в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судового збору у розмірі 12 121,75 грн, зменшивши розмір судового збору до 12 037,35 грн; в іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року залишено без змін. 15.02.2023 на адресу AT «Українська залізниця» представником позивача подано лист № 15-02/2023 щодо виконання рішення суду, в якому він просив добровільно виконати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21, шляхом перерахунку на користь [PERSON] суми попереднього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1 112 934,88 грн протягом 10 робочих днів з отримання листа. Листом від 22.02.2023 № ЦЦУП-12/71 AT «Українська залізниця» повідомила, що 26.01.2023 AT «Українська залізниця» було подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, а тому у відповідача відсутній обов`язок виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.12.2022 у справі №755/19604/21 в частині, яка не допущена судом до негайного виконання. Крім того, було повідомлено, що відповідачем вживаються організаційні та розпорядчі заходи щодо виконання рішення суду в частині, що допущена судом до негайного виконання. 12.06.2023 AT «Українська залізниця» видало наказ № 197/ос про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого доручено філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» AT «Українська залізниця» забезпечити здійснення виплати [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 112 934,88 грн. Грошові кошти на банківський рахунок [PERSON] у сумі 832 710,75 грн (з урахуванням сплачених AT «Українська залізниця» податків) надійшли 19.06.2023. Позивач зазначає, що має право на нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Враховуючи, що грошове зобов`язання у відповідача виникло зі сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач має право на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за кожен місяць, починаючи з дня його незаконного звільнення, а саме з 22.10.2021 року по 27.12.2022 року. Позивач вважає, що має право на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на наступні суми та за наступний період: за період з 23.10.2021 по 31.10.2021 - з 01.11.2021 по 19.06.2023 на суму 18 304,85 грн (5 робочих днів х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 6 271,64 грн.; 3 % річних -896,69 грн; за період з 01.11.2021 по 30.11.2021 - з 01.12.2021 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 26 737,00 грн; 3 % річних - 3 746,83 грн; за період з 01.12.2021 по 31.12.2021 - з 01.01.2022 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 26 097,16 грн; 3 % річних - 3 541,61 грн; за період з 01.01.2022 по 31.01.2022 - з 01.02.2022 по 19.06.2023 на суму 69 558,43 грн (19 робочі дні х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 21 356,57 грн; 3 % річних - 2 881,43 грн; за період з 01.02.2022 по 28.02.2022 - з 01.03.2022 по 19.06.2023 на суму 73 219,40 грн (20 робочих днів х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 20 973,51 грн; 3 % річних - 2 864,58 грн. за період з 01.03.2022 по 31.03.2022 - з 01.04.2022 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3 660,97 грн): інфляційне збільшення - 18 609,09 грн; 3 % річних - 2 945,83 грн; за період з 01.04.2022 по 31.04.2022 - з 01.05.2022 по 19.06.2023 на суму 76 880,37 грн (21 робочий день х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 14 917,49 грн; 3 % річних - 2 622,36 грн; за період з 01.05.2022 по 31.05.2022 - з 01.06.2022 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3 660,97 грн): інфляційне збільшення - 13 099,54 грн; 3 % річних - 2 542,02 грн; за період 01.06.2022 по 30.06.2022 - з 01.07.2022 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 10 283,96 грн; 3 % річних - 2 343,42 грн; за період з 01.07.2022 по 31.07.2022 - з 01.08.2022 по 19.06.2023 на суму 76 880,37 грн (21 робочий день х 3 660,97 грн): інфляційне збільшення - 9 213,85 грн; 3 % річних - 2 041,02 грн; за період з 01.08.2022 по 31.08.2022 - з 01.09.2022 по 19.06.2023 на суму 84 202,31 грн (23 робочі дні х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 9 065,41 грн; 3 % річних - 2 020,86 грн; за період з 01.09.2022 по 30.09.2022 - з 01.10.2022 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3 660,97 грн): інфляційне збільшення - 7 007,83 грн; 3 % річних - 1 734,40 грн; за період з 01.10.2022 по 31.10.2022 - з 1.11.2022 по 19.06.2023 на суму 76 880,37 грн (21 робочий день х 3 660,97 грн): інфляційне збільшення - 4 651,00 грн; 3 % річних - 1 459,67 грн; 01.11.2022 по 30.11.2022 - з 01.12.2022 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн (22 робочі дня х 3 660,97 грн): інфляційне збільшення - 4 278,74 грн; 3 % річних - 1 330,59 грн; з 01.12.2022 по 31.12.2022 - з 01.01.2023 по 19.06.2023 на суму 80 541,34 грн. (22 робочі дня х 3660,97 грн): інфляційне збільшення - 3 689,13 грн; 3 % річних - 1 125,37 грн. Розрахунок інфляційних втрат здійснювався позивачем, виходячи з індексу інфляції за період з листопада 2021 по червень 2023 року за наступною формулою: С = ( II1 : 100 ) х (112 : 100) х (ІІЗ : 100) х ... (IIZ : 100), де: II1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, IIZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. ІІс (100,80 : 100) х (100,70 : 100) х (101,50 : 100) х (100,20 : 100) х (100,50 : 100) х (100,80 : 100) = 1.04580415. Таким чином, за підрахунками позивача, інфляційні втрати позивача становлять - 196 251,91 грн, 3 % річних - 34 096,68 грн. Вимоги щодо стягнення моральної шкоди обґрунтовані тим, що езаконне звільнення позивача з посади заступника директора позбавило [PERSON] основного місця роботи та фактично залишило позивача без джерела доходу. У зв`язку із цим [PERSON] вимушений був змінити сталий уклад життя, здійснювати заходи із пошуку нової роботи, шукати інше джерело доходу для забезпечення себе та членів своєї родини. При цьому, в умовах війні та введення Указом Президента України від 24.02.2023 № 64/2022 воєнного стану по всій території України через повномасштабне військове вторгнення російської федерації, в умовах поглиблення фінансової та економічної кризи, масових звільнень пошук нової роботи та джерел до існування був вкрай утрудненим. Втрата позивачем основного джерела доходу негативним чином вплинула на його самопочуття та завдало сильних душевних страждань, негативно вплинуло на емоційний стан та стан здоров`я. З моменту незаконного звільнення з роботи та втрату основного джерела доходу, позивач постійно відчував тривогу та занепокоєння, мав розлади сну, безсоння, погіршення апетиту. [PERSON] був вимушений постійно приймати заспокійливі засоби. Крім того, [PERSON] є особою з інвалідністю 3 групи, яка була отримана внаслідок війни, що підтверджується копією пенсійного посвідчення від 21.07.2022 серія [NUMBER] . За таких умов, пошук позивачем нової роботи є доволі ускладненим через його стан здоров`я. У зв`язку із незаконним звільненням з роботи, [PERSON] з метою захисту порушених прав був вимушений здійснювати пошук адвоката, витрачати грошові кошти на правову допомогу, нести інші витрати, пов`язані із розглядом справи в суді та виконанням рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21. Крім того, тривалий судовий спір щодо поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також ухилення та зволікання AT «Українська залізниця» від виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21 в частині стягнення середнього заробітку у сумі 1 112 934,88 грн, яке призвело до знецінення грошей через інфляцію, також негативним чином вплинуло на самопочуття [PERSON] та завдавало йому душевних страждань та хвилювань. З урахуванням ступеня та глибини душевних страждань, розмір завданої моральної шкоди, яка була завдана внаслідок незаконних дій AT «Українська залізниця», [PERSON] оцінює в 100 000,00 грн. Вказану позову заяву було передано в провадження судді Гаврилової О.В. на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 59-60). 13 жовтня 2023 року АТ «Українська залізниця» через представника [PERSON] направило до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову та зазначає, що ухвалою Верховного Суду від 29.06.2023 відкрите касаційне провадження у справі № 755/19604/21 та зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.12.2022 та постанови Київського апеляційного суду від 23.03.2023 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, крім стягнення заробітної плати за один місяць до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. 12.06.2023 AT «Українська залізниця» був виданий наказ № 197/ос, яким філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» було наказано забезпечити здійснення виплати [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 112 934,88 грн, з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів та проведеної виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 78 511,50 грн. 19.06.2023 на особистий рахунок [PERSON] були зараховані грошові кошти в сумі 832 710,75 грн, як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу на виконання рішення у справі №755/19604/21. З посиланням на практику Верховного Суду, відповідач зазначає, що приписи частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема, можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні». Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з AT «Українська залізниця» на користь [PERSON] інфляційних втрат у розмірі 196 251,91 грн, а також 3 % річних у розмірі 34 096,68 грн. За доводами відзиву, після звільнення позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа №755/19604/21). Позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у справі №755/19604/21 позивач не заявляв. До вимог про відшкодування моральної шкоди, у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується установлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду. Позивач зазначає. Що оскільки позивач пов`язував своє право на компенсацію такої шкоди саме з незаконним звільненням, то позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди заявлені [PERSON] з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Звертаючись із позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач не мав на меті продовжувати працювати в AT «Українська залізниця», а лише бажав отримати середній заробіток за час вимушеного прогулу. Тому AT «Українська залізниця» критично ставиться до тверджень позивача про заподіяння йому моральної шкоди в результаті його незаконного звільнення. (а.с.65-71). 20 жовтня 2023 року [PERSON] через представника [PERSON] направив відповідь на відзив, в якій зазначає, що заборгованість відповідача перед позивачем не є заборгованістю з виплати заробітної плати, яку відповідно до ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен сплати в день звільнення. Заборгованість відповідача перед позивачем виникла на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21, яким стягнуто з AT «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 112 934,88 грн. Вказане грошове зобов`язання за своєю правовою природою не є заробітною платою, а тому положенням КЗпП, зокрема ст. 117 КЗпП України, не передбачена відповідальність за несвоєчасну сплату стягнутого на підставі рішення суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Рішення суду, яким підтверджено факт порушення трудових прав позивача набрало законної сили 23 березня 2023 року, тому визначений у ст. 233 КЗпП України тримісячний строк розпочався 01 липня 2023 року після закінчення карантину. Також у відзиві зазначається, що твердження відповідача про те, що [PERSON] звертаючись із позовом про поновлення на роботі не мав не меті продовжувати працювати в AT «Українська залізниця» є виключного припущенням відповідача, яке не відповідає дійсності. (а.с.90-93) 30 жовтня 2023 року АТ «Українська залізниця» через представника [PERSON] направило до суду заперечення, в яких зазначається, що спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних. Також відповідач не погоджується з доводами позивача про те, що строк на звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди не пропущений. [PERSON] був звільнений 22.10.2021, отже, тримісячний строк на звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, сплинув 22.01.2022. Дата набрання законної сили рішення Дніпровського районного суду міста Києва про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (23.03.2023) не має правового значення, оскільки перебіг строку на звернення до суду законодавець пов`язує з фактом коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У ч.1 ст.237-1 КЗпП України передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди у разі, «якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя». Отже, факт, який має бути підтверджений судовим рішенням, що набрало законної сили, стосується саме мобінгу (цькування) працівника. З інших підстав працівник може звернутися із позовом про стягнення моральної шкоди саме в тримісячний строк, визначений у ст. 233 КЗпП України. Відповідно до положень п. 1 Розділу «Прикінцеві положення» глави 19 КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, вони не зупиняються на період дії карантину та не поновлюються після його закінчення, а саме продовжуються на строк його дії. Таким чином, з моментом закінчення строку дії карантину (30.06.2023) закінчуються строки на звернення до суду, які були продовжені на період дії такого карантину. Отже, строк на звернення до суду [PERSON] з даним позовом сплинув 30.06.2023. (а.с.99-103) 09 листопада 2023 року [PERSON] через представника [PERSON] подав письмові пояснення, в яких зазначає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Таким чином, позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають із порушення особистих немайнових прав позивача, які спричинили моральну шкоду (а.с.107-109). Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що 22.10.2020 між [PERSON] та АТ «Українська залізниця» було укладено трудовий договір №305-2020. 22.10.2021 [PERSON] було звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу №455/ОС від 21.10.2021. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21 поновлено [PERSON] на посаді заступника директора філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця». Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 112 934,88 грн з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів (а.с.12-24). Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 січня 2023 року допущено негайне виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 року у справі №755/19604/21 в частині присудження середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 78 511,50 грн з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів. Допущено негайне виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.12.2022 року у справі №755/19604/21 в частині поновлення [PERSON] на посаді заступника директора філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця». (а.с.25-27). 27.01.2023 Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з AT «Українська залізниця» 1 112 934,88 грн з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів.(а.с.42-43). Постановою Київського апеляційного суду від 23.03.2023 у справі № 755/19604/21 рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року змінено в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судового збору у розмірі 12 121,75 грн, зменшивши розмір судового збору до 12 037,35 грн. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року залишено без змін (а.с.28-41). 15.02.2023 позивач звернувся до AT «Українська залізниця» з листом № 15-02/2023 щодо виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21 (а.с.44-45). Листом від 22.02.2023 № ЦЦУП-12/71 AT «Українська залізниця» повідомила, що 26.01.2023 AT «Українська залізниця» було подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, а тому у відповідача відсутній обов`язок виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 755/19604/21 в частині, яка не допущена судом до негайного виконання. Крім того, було повідомлено, що відповідачем вживаються організаційні та розпорядчі заходи щодо виконання рішення суду в частині, що допущена судом до негайного виконання (а.с.47-48). 12.06.2023 AT «Українська залізниця» видало наказ № 197/ос про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого доручено філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» AT «Українська залізниця» забезпечити здійснення виплати [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 112 934,88 грн. Грошові кошти на банківський рахунок [PERSON] у сумі 832 710,75 грн (з урахуванням сплачених AT «Українська залізниця» податків) надійшли 19.06.2023 (а.с.46, 49). Наказом AT «Українська залізниця» від 28 червня 2023 року № 229/ОС звільнено [PERSON] , заступника директора філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» AT «Українська залізниця», 28.06.2023 за прогул відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та припинено дію трудового договору від 22.10.2020 № 305-2020 (а.с.75-81). Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Дніпровського районного суду міста Києва. Зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині, крім стягнення заробітної плати за один місяць, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку (а.с.82-83). Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 зроблено такий висновок: «при розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) зазначено: «57. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 58. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. 59. Апеляційний суд вказав, що вимога позивачки про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку є безпідставною, оскільки відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. 60. Велика Палата Верховного Суду з цим висновком суду апеляційної інстанції погоджується та звертає увагу на таке: 60.1. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц вона відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) (див. пункт 32.1 постанови від 16 травня 2018 року). 60.2. Однак Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18) вказано: «непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 753/13398/16 (провадження № 61-3849св21) зазначено: «відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином суди дійшли безпідставного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, оскільки частина друга статті 625 ЦК України не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 2-1011/11 (провадження № 61-18173св18) вказано: «передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальними нормами. Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є кредитором по відношенню до позивача у цивільно-правових відносинах, суди дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність вимог [PERSON] про стягнення з Диспансеру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2024 року у справі № 947/37220/21 (провадження № 61-13611св23) зазначено: «передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Аналогічних висновків дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18). А тому необґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з КП «МПРС» індексу інфляції, 3 відсотки річних від простроченої суми за час затримки виконання судового рішення в частині виплати середнього заробітку за один місяць у розмірі 20 905,92 грн на 22 робочих дні». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: partial