Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-27 00:00:00

У серпні\~2024\~року [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом,\~у якому\~просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстрований 20 березня 2021 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.\~Київ), актовий запис №\~165, та стягувати з відповідача на її користь аліменти на їхню дочку [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначала, що 20 березня 2021 року вона та [PERSON] уклали шлюб. Сторони мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] . Після певного періоду проживання сім`єю стосунки між подружжям погіршилися. На теперішній час вони шлюбних відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам. Їхня дочка [PERSON] залишилася проживати разом із матір`ю. Відповідач [PERSON] , будучи батьком їхньої дочки, належним чином свої обов`язки щодо виховання та утримання дитини не виконує, самостійно без її прохань та в належному розмірі аліменти він не сплачує, у зв`язку із чим вважає за необхідне стягнути із відповідача на її користь аліменти на дочку [PERSON] у розмірі частки його заробітку (доходу). Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, у якому позов у частині розірвання шлюбу визнав та не заперечував проти його задоволення. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на дитину зазначав, що за спільною домовленістю між сторонами, їхня дочка [PERSON] залишилася проживати разом із матір`ю. Між сторонами була домовленість, про те, що він добровільно сплачуватиме аліменти на дитину у розмірі 10000 грн., та сплачував їх щомісячно, за необхідності він перераховував додаткові кошти на утримання дитини. Вважає, що домовленість щодо утримання дочки він виконував без ухилень, у добровільному порядку перераховував позивачу кошти на утримання їхньої дочки. Він й надалі не відмовляється надавати кошти на дитину щомісяця. У зв`язку із наведеним вище, просив суд визначити дату початку стягнення аліментів з дня ухвалення судом рішення у даній справі. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Омельчук І.М. у судове засідання не з`явилися, позивач подала до суду відповідь на відзив та посилаючись на поданий відповідачем відзив, у якому він не заперечував щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів, зазначала, що сторони дійшли згоди щодо спору про розірвання шлюбу, способу та розміру стягнення аліментів, зокрема, щодо необхідності стягнення аліментів, починаючи з моменту ухвалення судового рішення, просила суд позов задовольнити, а справу розглянути за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у поданому до суду відзиві на позов не заперечував проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів, але починаючи з дати ухвалення рішення суду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що визнання відповідачем позову закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 березня 2021 року [PERSON] та [PERSON] , уклали шлюб, який зареєстрований Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.\~Київ), актовий запис №\~165. 27 березня 2020 року до укладено шлюбу між сторонами у них народилася дочка [PERSON] , яка залишилися проживати разом із матір`ю. За змістом положень ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2018 року у справі №\~569/458/18 зазначив, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи, що сторони подружніх відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №\~789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У ст. 8 Закону України Про охорону дитинства від 26 квітня 2001 року №\~2402-III встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивач [PERSON] , враховуючи поданий відповідачем відзив на позов, у якому він не заперечував проти стягнення з нього аліментів, проте у зв`язку із добровільною їх сплатою просив стягувати з нього аліменти починаючи із дня ухвалення рішення суду, зазначала, що сторони дійшли згоди щодо розміру та порядку стягнення аліментів та просила стягувати з відповідач на її користь аліменти на дочку [PERSON] у розмірі частики його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня ухвалення рішення суду і до досягнення дитиною повноліття. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що сімейним законодавством визначений обов`язок обох батьків у рівній мірі утримувати дитину до досягнення нею повноліття, визнання позову відповідачем [PERSON] , суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про стягнення аліментів на дочку [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки заробітку (доходу) відповідача, починаючи дня ухвалення рішення у справі, ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від 08 липня 2011 року №\~3674-VI у справах про стягнення аліментів позивачі від сплати судового збору звільняються. За змістом ч. ч. 1, 6 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подачу до суду позову про стягнення аліментів, відповідач [PERSON] до початку розгляду справи по суті позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів визнав, суд вважає, що позивачу [PERSON] відповідно до вимог ст. ст. 141, 142 ЦПК України із державного бюджету підлягає поверненню 50\~% сплаченого згідно із квитанцією №\~0.0.3832282898.1 від 19 серпня 2024 року судового збору за вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 605 грн. 60 коп., така ж сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також із відповідача [PERSON] у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 50\~% визначеної законом ставки судового збору в сумі 605 грн. 60 коп. за вимогу про стягнення аліментів на дитину. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved