Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовними вимогами до [PERSON] в яких просить: встановити факт проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; змінити [PERSON] черговість одержання права на спадкування та визнати за нею право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом щодо спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а також стягнути з відповідача судові витрати. Позивач в своїх вимогах посилається на те, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Доброславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що 27.07.2022 р. складено відповідний актовий запис №1436. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ОМБТІ та РОН» №21956156 від 23.02.2009 р., договором дарування нерухомого майна від 03.11.2008 р., технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду. Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] , який звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Горецької В. М. (спадкова справа №11/2022) є його син - [PERSON] . 19.01.2023 р. [PERSON] також звернулася із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Горецької В. М. (спадкова справа №11/2022) як спадкоємиця четвертої черги, оскільки протягом 11-ти років до відкриття спадщини проживала разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто фактично була жінкою померлого, а також тривалий час опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через тяжку хворобу (рак шлунку) був у безпорадному стані. 20.01.2023 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В. М. (спадкова справа №11/2022) [PERSON] було надано інформаційний лист №702-14 на її письмову заяву про прийняття спадщини, у якому роз`яснено, що «...факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили». З цього приводу позивачка звернлась до суду та вважає, що також має право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом щодо спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] . На адресу суду позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права на спадкування за законом із спадкоємцями першої черги надійшла 17 травня 2023 року. 31 травня 2023 р. (а.с.113) провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду за нормами загального позовного провадження. 21 червня 2023 року відповідачем надано відзив на позовну заяву. (а.с. 126-134). Відзив обґрунтований тим, що до 2019 року він, [PERSON] постійно мешкав з батьком за адресою: [ADDRESS] , лише інколи міг гостювати у бабусь - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідач називає стосунки між його батьком і [PERSON] стосунками коханців, приятелів, а не стосунками подружжя, які мешкають однією сім`єю, мають спільний побут, спільний бюджет та разом опікуються неповнолітніми дітьми, хоч і від різних шлюбів. Відповідач вважає, що позивачем не доведено та не надано доказів, що вона з померлим постійно спільно проживали на протязі 5 років до його смерті, мали спільний бюджет, харчування, мали спільні витрати на купівлю майна спільного користування, брали участь в утриманні житла, ремонті, тобто відсутнє підтвердження реальності сімейних відносин з померлим не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки надані докази свідчать тільки про певні стосунки. 20 вересня 2023 року позивачем надано відповідь на відзив. (а.с. 240-242). Позивач вважає доведеним факт того, що пара [PERSON] та [PERSON] проживали в гармонії та між ними були передусім почуття любові та поваги, духовної близькості, а тому зазначені почуття носили довгостроковий характер та мали усі ознаки сім`ї. Сторона позивача вважає, що інформація, що викладена відповідачем в відзиві на позовну заяву, носить характер припущень та не підкріплена належними та допустимими доказами. 26 жовтня 2023 року відповідачем надано заперечення на відповідь на відзив. (т. 2, а.с. 4-8). Відповідач зазначив, що не заперечує сам факт знайомства його батька з позивачкою, однак не вважає, що зазначені стосунки були притаманні як подружжю. Позивач та її представники адвокати Адабаш С. А. та Вечерова Є. М. в судове засідання не прибули, про розгляд справи обізнані належним чином, причин неявки суду не сповістили та з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертались. Представник відповідача адвокат Князєв В. В. надав заяву , в котрій просив справу розглядати за його відсутності та відсутності відповідача, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з обґрунтувань, що викладені в відзиві на позовну заяву. Щодо неявки сторони позивача в судове засідання, суд зазначає наступне. Рівність сторін є одним з невід`ємних елементів поняття справедливого судового розгляду. Вона вимагає, аби кожна сторона бачила, що їй надано розумні можливості представити свій інтерес за умов, які не ставлять її у несприятливе становище, порівняно із супротивником (Ocalan проти Туреччини [ВП], § 140, Foucher проти Франції, § 34; Bulut проти Австрії; Faig Mammadov проти Азербайджану, § 19). Вона вимагає забезпечення справедливої рівноваги між сторонами і застосовується як до цивільних, так і до кримінальних справ. Слухання може бути проведене за відсутності позивача, якщо він відмовився від права бути присутнім на слуханні. Така відмова може бути очевидною або передбачуваною з поведінки, наприклад, коли він або вона намагається ухилитися від судового розгляду (Lena Atanasova проти Болгарії, § 52). Проте будь-яка відмова від гарантій згідно зі статтею 6 повинна виконувати тест «проінформованої та усвідомленої» відмови, як це встановлено у прецедентному праві Суду (Сейдовіч проти Італії [ВП], §§ 86-87). Розумний характер тривалості провадження визначається відповідно до обставин справи, що вимагає оцінки в цілому (Boddaert проти Бельгії, § 36). Хоча окремі стадії провадження можуть провадитись з прийнятною тривалістю, проте загальна тривалість процесу може, однак, перевищити «розумний строк» (Добертен проти Франції, § 44). Установивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону» суд, за загальним правилом, повинен тлумачити національне законодавство таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема, справедливості та розумності (врахування при вирішенні публічно-правового спору загальних (суспільних) інтересів). Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Викладене свідчить про можливість вирішення справи у відсутності сторони позивача. Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Доброславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що 27.07.2022 р. складено відповідний актовий запис №1436. (а.с. 17). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ОМБТІ та РОН» №21956156 від 23.02.2009 р., договором дарування нерухомого майна від 03.11.2008 р., технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду. (а.с. 22-24). Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] , який звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Горецької В. М. (спадкова справа №11/2022) є його син - [PERSON] . (а.с. 157). 19.01.2023 р. [PERSON] також звернулася із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Горецької В. М. (спадкова справа №11/2022) як спадкоємиця четвертої черги. (а.с. 178). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17 (провадження № 48280св18); від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20) та від 01 вересня 2021 року у справі № 523/9720/17 (провадження № 61-7715св21). У постанові Верховного Суду 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц відхилено доводи касаційної скарги про те, що обставини спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини підтверджуються свідоцтвом про поховання, договором замовлення на організацію та проведення поховання, понесеними нею у зв`язку із цим витратами, оскільки зазначені документи датовані після смерті ОСОБИ_1 та не є доказами, що підтверджують факт проживання однією сім`єю з останньою протягом п`яти років до дня відкриття спадщини. Згідно з постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не вказують нате, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. У постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 750/12880/19 зазначено, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що надані позивачкою копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності на святкуваннях чи в певних місцях, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між нею та [PERSON] склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї. У постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 73 8/1452/17 зазначено, що наявність у сторін спільного сина [PERSON], не може свідчити про наявність у них спільного бюджету, ведення спільного господарства, спільних витрат та придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а свідчить лише про те, що сторони до укладення у 2007 році шлюбу мали відносини як чоловік та жінка. Лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу. Жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між ним та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірного житлового будинку за їх спільні сумісні кошти або спільною працею у матеріалах справи відсутні. У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 Верховний Суд звертає увагу, що до реєстрації шлюбу, а саме до 29 грудня 2009 року сторони не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету та спільно не вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, крім своїх пояснень та показань свідка, яка є його сестрою, позивачем не надано. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц зазначено, що суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, у мотивувальній частині рішення не навів мотивів, з яких він бере до уваги одні докази та відхиляє інші. Зокрема судом не враховано, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. У постанові від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій, дійшли правильного висновку про те, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири та придбання цього майна за спільні кошти, при цьому, суд правильно визначив, що подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо. У постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16 зазначено, що факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу був встановлений лише на підставі свідчень допитаних свідків та довідок з готелів. Проте суд у рішенні не навів якими доказами підтверджено, що в указаний період ОСОБА 1 мав з ОСОБА 4 спільний бюджет, вони вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Позивач зазначила, що вона, [PERSON] проживала із спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки [PERSON] став в 2011 році вдівцем та поступово, починаючи з 01 серпня 2011 р. [PERSON] та [PERSON] почали спільно проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу в будинку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За час спільного проживання залишилося багато фотографій за різні періоди, котрі додані до позову як доказ. Як вважає позивачка, факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 01 серпня 2011 року по 27 липня 2022 року підтверджується також актом про фактичне проживання [PERSON] без реєстрації за адресою: [ADDRESS] від 11.05.2023 р. №23, відомостями з домової книги за адресою: [ADDRESS] , згідно із якими [PERSON] був зареєстрований за вищевказаною адресою, протоколами опитування адвокатом осіб за їх згодою, копії яких додаються до позову. Суд не приймає як належні та допустимі докази факту проживання [PERSON] та [PERSON] не менш ніж п`ять років до відкриття спадщини фотографії, акт про фактичне проживання [PERSON] без реєстрації за адресою: [ADDRESS] від 11.05.2023 р. №23, оскільки фотографії належним чином не відображають людей, котрі на них зазначені, не відображені дати та періоди самих фото, в якій місцевості вони виконані, тощо. Щодо акту про фактичне проживання [PERSON] без реєстрації за адресою: [ADDRESS] від 11.05.2023 р. №23, зазначений доказ не є належним, оскільки він не підтверджує факт постійного проживання [PERSON] за зазначеною адресою, а лише підтверджує факт добрих стосунків між [PERSON] та [PERSON] , що і не заперечується відповідачем. Згідно з положеннями частин 1, 2\~ст. 21 СК\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1\~ст. 36 цього Кодексу\~шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Разом із тим згідно зі\~ст. 74 СК\~якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього\~Кодексу. Відповідно до п.20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~при застосуванні\~ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Тобто при застосуванні\~ст. 74 СК\~слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі\~ст. 74 СК\~суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 цього Кодексу. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Не можуть вважатися належними і достатніми докази\~про проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини: - заяви сусідів; - акт фактичного проживання №23; - виписка з домової книги та ін. Вказані документи\~не можуть підтверджувати і не підтверджують\~саме факт проживання зі спадкодавцем не менше 5 років до відкриття спадщини, що в розумінні\~ст. 1264 ЦК України\~є необхідною умовою для набуття статусу спадкоємця четвертої черги за законом однією сім`єю (спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, які притаманні у сім`ї),\~а свідчать лише про знайомство зазначених громадян, про існування між ними певних стосунків і певну ступінь довіри. Підтримання стосунків між жінкою та чоловіком не має характеру сімейних відносин, а отже, не може бути підставою для виникнення права на спадкування за законом. Позивачем не доведено належними, достовірними та достатніми доказами її спільного проживання із спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини, оскільки не доведено наявності між цими особами дійсно відносин, які носили характер сімейних, що вони були пов`язані спільним веденням господарства та мали взаємні права і обов`язки. Крім того, факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Щодо позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування, суд зазначає наступне. Позивачем не доведено, що відповідач [PERSON] ухилявся від обов`язку допомагати своєму батьку при житті, не надано доказів залишення його в безпорадному стані, тощо. Відповідач також не заперечував, що позивач [PERSON] допомагала йому при похованні батька, та при необхідності він може повернути витрачені позивачкою кошти, що також свідчить про те, що відповідач відчував певну ступінь довіри до позивачки. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно правил статті 11 ЦК України , цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до вимог статті 13 ЦК України : " 1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. 2. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. 3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. \Положення частини третьої статті 13 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 2-р(II)/2021 від 28.04.2021\ 4. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. 5. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. 6. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом." Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сторона позивачки не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання позивача та померлого - [PERSON] як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, у період пяти років до відкриття спадщини після померлого [PERSON] , матеріали справи не містять, не доведено те, що відповідач ухилявся від обов`язку піклуватись про свого батька, а тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. У зв`язку із наведеним суд вважає, що позов [PERSON] є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: approved