Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

Представник позивач звернулася в суд з позовом до відповідача та третьої особи про позбавлення батьківських прав. На підставу своїх вимог спирається на те, що під час спільного проживання в селищі Буки у відповідача [PERSON] та позивача [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.12.2018 року. На початку травня 2019 року позивач та відповідач разом з сином [PERSON] переїхали проживати в с. Іванове, Одеського району, Одеської області де винаймали житло, а вже в грудні розійшлися та почали проживати окремо. Відповідач при цьому повернувся проживати в селище Буки Уманського району, а позивач продовжила проживати з сином [PERSON] в с. Іванове Одеського району. Сина [PERSON] позивач повністю матеріально забезпечує, дитина перебуває на її утриманні, а відповідач сина ніколи неутримував і не приймав участі у вихованні. Таким чином, відповідач [PERSON] ніяким чином не виконує батьківські обов`язки відносно свого сина [PERSON] , його вихованням не займається, проживає в іншій місцевості. Позивач 17.03.2023 року одружилась з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 17.03.2023 року. Позивач має добрий стан здоров`я та займається домашнім господарством, в трудових відносинах не перебуває та на даний час вагітна. Згідно акту про фактичне проживання особи від 25.03.2024 року позивач проживає з сином та чоловіком у будинку батьків чоловіка на [ADDRESS] . В свою чергу, відповідач, який є батьком сина [PERSON] ухиляється від участі у вихованні сина, проживає окремо від нього, не виконує батьківські обов`язки, не утримує його матеріально, оздоровленням дитини не займається, до дошкільного навчального закладу ніколи не з`являвся, його освітою не займається, станом здоров`я не цікавиться. Протягом тривалого часу, близько п`яти років, відповідач не виконує та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, лікуванням дитини не займається, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. Відповідач не спілкується взагалі з сином [PERSON] в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює та не створював умов для отримання ним у подальшому освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Відповідач обіцяв сплачувати аліменти так обіцянок і не дотримався, жодного разу не надав матеріальної допомоги на дитину, що і змусило позивача звернутися з відповідним позовом до суду. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнав та незаперечував проти їх задоволення, в іншій частині позов невизнав та заперечував проти його задоволення, та просив судове засідання проводити без його участі. Представник третьої особи: Красносільської сільської ради в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву, згідно якої не заперечує проти задоволення позовних вимог та просив справу слухати без його участі. Суд, вислухавши позивача та його представника, свідків, вивчивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] позивачка народила сина [PERSON] , батьком якого є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с. 12). 17 березня 2023 року уклала шлюб із [PERSON] , який зареєстровано Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за актовим записом № 216 (а.с. 14) Відповідно до Акту про фактичне проживання особи від 25.03.2024 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] та фактично проживає в [ADDRESS] , разом з нею проживають [PERSON] , [INFO] , (чоловік) та [PERSON] , [INFO] , (син) (а.с. 15). Відповідно до Характеристики Одеського закладу дошкільної освіти "Ясла-садок" № 121 комбінованого типу Одеської міської ради [PERSON] , [INFO] , відвідує старшу групу № 10 Одеського закладу дошкільної освіти "Ясла-садок" № 121 комбінованого типу Одеської міської ради. До садочку дитину приводить матір [PERSON] , батько дитини [PERSON] в дитячому садочку не був жодного разу (дитину не приводив та не забирав, святкові ранки не відвідував) (а.с. 13). Відповідно до висновок Органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області про доцільність позбавлення батьківських прав комісія не може прийняти рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до сина (а.с. 100). Обгрунтовуючи позовні вимоги представник позивача зазначає, що відповідач, який є батьком сина [PERSON] ухиляється від участі у вихованні сина, проживає окремо від нього, не виконує батьківські обов`язки, не утримує його матеріально, оздоровленням дитини не займається, до дошкільного навчального закладу ніколи не з`являвся, його освітою не займається, станом здоров`я не цікавиться. Протягом тривалого часу, близько п`яти років, відповідач не виконує та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, лікуванням дитини не займається, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. Відповідач не спілкується взагалі з сином [PERSON] в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює та не створював умов для отримання ним у подальшому освіти. Відповідач обіцяв сплачувати аліменти так обіцянок і не дотримався, жодного разу не надав матеріальної допомоги на дитину. Допитана в судовому засідання в якості свідка [PERSON] , суду показала, що вони жили по сусідству. Відповідач випивав, був буйний, вона прибігала їх розбороняла, тому що там була маленька дитина. Відповідач коли випивав вчиняв сварки, вони ледве його заспокоювали. Дитині було один рік і два чи три місяці коли відповідач поїхав і вона його більше не бачила. Він ні разу не приїжджав. Дитина жила з матір`ю. Позивач виховувала дитину сама. Подарунки дитині відповідач не дарував, гроші не давав. Батьківські обов`язки не виконував. Коли позивач втекла до неї, то вона була побита. Дитина всім забезпечена. Дитина називає чоловіка позивачки батьком. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , суду показала, що вона була свідком як [PERSON] бив позивачку. Позивач прибігала до них і вони йшли їх розбороняли, тому що там маленька дитина. Відповідач постійно пив і ображав позивачку, бив її. Відповідач зник і вона його більше ніколи не бачила. Після того як відповідач побив позивачку, вони їх розборонили і він зник і вони його більше не бачили. До дитини він не приїжджав. Дитина залишилась проживати з матір`ю. Батько подарунки дитині не дарував та матеріально не забезпечував. Позивачка самостійно виконувала та забезпечувала дитину. Зараз позивачка з новим чоловіком піклуються про дитину. Відповідач залишив сина коли йому було один рік і два місяці. Позивачка казала їй, що батько не хоче спілкуватися із сином. На її думку відповідач не виконує свої батьківські обов`язки. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , суду показала, що дитина зараз знаходиться в хорошій сім`ї. Батька дитини вона не бачила вже шість років. За останні шість років вона ні разу не бачила щоб [PERSON] відвідував свого сина. Дитина батьком називає [PERSON] , чоловіка позивачки. Утриманням дитини займаються позивачка та її чоловік. Ні разу [PERSON] дитині подарунки не дарував. Суд при вирішенні даного спору керується наступним. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти - інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, а також в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Також у ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із частинами 2 та 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Посилання на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини в судовому засіданні так і не було встановлено, та те, що відповідач є особою, який злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини - в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем та представником позивача в судовому засіданні не доведено, що поведінка відповідача відносно свого сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист її інтересів шляхом саме позбавлення батька по відношенню до сина батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. ВСС України у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В даній постанові суд касаційної інстанції підкреслив наступне, що при позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджувався батько офіційно про необхідність змінити ставлення до дитини. Позиція Верховного Суду у даній справі базується, серед іншого, на рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України». З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про злісне ухилення ним від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки позивач не довів та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу, як вина батька в умисному ухиленні від виконання ним батьківських обов`язків. Згідно положень ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Добровільна допомога дитині, шляхом надання певних коштів або добровільна сплата аліментів не позбавляє стягнення їх в судовому порядку. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина 3 статті 181 СК України). Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина 1 статті 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, суд дійшов висновку про часткове задоволення заявлених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed