Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

У вересні 2022 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Київської Митрополії Української Православної Церкви, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Релігійна організація «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української Православної Церкви», Релігійна організація Місіонерське товариство (Місія) «Духовне просвітництво» Української Православної Церкви про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. На обґрунтування позовних вимог зазначав, що [INFO] о 15 год. 42 хв. на ресурсах офіційного сайту Релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української Православної Церкви» ([INFO]) у глобальній комп`ютерній мережі Інтернет було оприлюднено «[INFO]» (далі - «Відкрите звернення») такого змісту: «Звертаючись до Вас від імені Української Православної Церкви, засвідчуємо свою повагу та щиру молитву про те, щоб Господь благословив Ваше служіння Українському народу миром, злагодою і добробутом. Ми цінуємо Ваше прагнення сприяти розвитку взаємодії між Державою і релігійними організаціями. Саме тому просимо Вас як гаранта дотримання Конституції, докласти необхідних зусиль щодо припинення спроб на державному рівні використовувати питання релігії і конфесійного вибору громадян України у політичних маніпуляціях і зведенні рахунків між політичними опонентами. На превеликий жаль, сьогодні в нашій Державі стали звичайним явищем образи, погрози і заклики до дискримінації щодо мільйонів вірян нашої Церкви. Жодного разу органами державної влади не було дано правової оцінки подібним ганебним для демократичного суспільства явищам. Досі немає прикладу, коли б сучасні політичні діячі понесли відповідальність за чисельні випадки розпалювання релігійної ворожнечі. Наявний стан речей змушує говорити про появу тривожних тенденцій у державно-церковних відносинах. Така ж думка лунає й у звітах багатьох міжнародних організацій, які слідкують за дотриманням прав і свобод, зокрема ОБСЄ та ООН. Прикрим підтвердженням проблем зі станом свободи віросповідання стало те, у який спосіб сьогодні відбувається розслідування обставин останніх років земного життя спочилого Блаженнішого Митрополита Київського і всієї України [PERSON]. Попри відверте ігнорування сучасних злочинів проти релігійної свободи, Генеральна прокуратура України вдалася до пошуків можливих обставин завдання шкоди Українській Православній Церкві представниками силових структур попередньої влади. Однак, ні сам покійний Блаженніший владика, ні повноважні особи Української Православної Церкви ніколи не заявляли про наявність підстав для проведення такого розслідування. А оприлюднені матеріали розслідування вказують на відсутність у слідства розуміння внутрішнього життя Церкви. До того ж, коментарі, які озвучили пресі як сам Генеральний прокурор, так і окремі представники влади, беззаперечно свідчать, що дане кримінальне провадження є черговим прикладом тиску на політичних опонентів з використанням при цьому Церкви. Зокрема, громадськість спостерігає політичну дискусію про можливе зняття депутатської недоторканності з народного депутата України [PERSON], який фігурує у кримінальному провадженні щодо того, чи мали місце протиправні дії попередньої влади відносно Церкви. Ця дискусія не враховувала ані суб`єктивність, ані вибірковість свідчень, наведених Генеральною прокуратурою України. Увага тих, від кого залежить прийняття остаточного рішення, прикута лишень до політичної приналежності цього народного депутата. А суспільство так і не отримало жодного зрозумілого пояснення, на підставі чого Парламент України повинен його позбавити недоторканості. Свідомо дистанціюючись від суті політичної дискусії, ми заявляємо про абсолютну неприпустимість використання Української Православної Церкви як інструменту для політичної боротьби в нашій країні. Тим більше неприйнятною є участь силових структур у такій діяльності. На жаль, від резонансу згадуваного кримінального провадження найбільша шкода буде завдана світлій пам`яті [PERSON]. Прикро спостерігати за публічними низькопробними спекуляціями на тему його фізичного стану в останні роки життя, за спотворенням його бачення майбутнього Церкви і України, втіленого в його молитві, за спробами проштовхнути свої амбіційні устремління, видаючи їх за останню волю покійного владики. Ганебності ситуації додає той факт, що джерелом інформаційного бруду для неї став митрополит Переяслав-Хмельницький і [PERSON] ( [PERSON] ). Не доводячи до відома церковної влади те, що йому відомі якісь важливі факти, він вирішив через засоби масової інформації розповсюджувати нічим не підтверджені плітки та наклепи. Намагаючись уникнути відповідальності перед законом стосовно небезпідставних підозр у співучасті в резонансному злочині, цей єпископ свідомо став знаряддям політичної боротьби, нехтуючи мораллю та дискредитуючи служіння спочилого Предстоятеля. Мільйони вірян Української Православної Церкви залишать у своїх серцях зовсім інший образ [PERSON]. Вони пам`ятатимуть його не з брудних статей у пресі, а згадуючи живе, сповнене любові і миру, слово владики, яке невтомно лилося з його вуст. Ми щиро просимо Вас, шановний [PERSON] , як гаранта Конституції України, зробити все можливе, щоб у нашому суспільстві кожен громадянин, незалежно від своїх релігійних переконань, відчував до себе повагу і захист з боку Держави. Щиро бажаємо Вам допомоги Божої на цьому шляху». Ознайомившись зі змістом наведеної інформації, позивач дійшов висновку про те, що зазначена у «[INFO]» інформація містить цілий ряд дефініцій (слів, словосполучень та речень), які прямо або опосередковано порочать його, на той час [PERSON] митрополита Переяслав-Хмельницького і [PERSON], вікарія Київської Митрополії Української Православної Церкви, засновника і духівника Фонду пам`яті [PERSON], честь, гідність, ділову репутацію та завдають йому моральної (немайнової) шкоди. Усі звинувачення, які лунають на його адресу з боку Київської Митрополії Української Православної Церкви, вважає абсолютно надуманими та безпідставними, оскільки протиправних дій, він ніколи не вчиняв і певен, що не вчинятиме і в майбутньому. Поширення відповідачем щодо нього (позивача) зазначеної недостовірної та негативної інформації, а саме висловів: «...Прикро спостерігати за публічними низькопробними спекуляціями на тему його фізичного стану в останні роки життя, за спотворенням його бачення майбутнього Церкви і України, втіленого в його молитві, за спробами проштовхнути свої амбіційні устремління, видаючи їх за останню волю покійного владики. Ганебності ситуації додає той факт, що джерелом інформаційного бруду для неї став митрополит Переяслав-Хмельницький і [PERSON] ( [PERSON] ). Не доводячи до відома церковної влади те, що йому відомі якісь важливі факти, він вирішив через засоби масової інформації розповсюджувати нічим не підтверджені плітки та наклепи. Намагаючись уникнути відповідальності перед законом стосовно небезпідставних підозр у співучасті в резонансному злочині, цей єпископ свідомо став знаряддям політичної боротьби, нехтуючи мораллю та дискредитуючи служіння спочилого Предстоятеля. Мільйони вірян Української Православної Церкви залишать у своїх серцях зовсім інший образ [PERSON]. Вони пам`ятатимуть його не з брудних статей у пресі, а згадуючи живе, сповнене любові і миру, слово владики, яке невтомно лилося з його вуст» порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Оспорювана інформація має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем вимог чинного законодавства України та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо є такою, що порушує його особисті немайнові права, і не є оціночним судженням, а тому обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Поширення неправдивої інформації, на думку позивача, свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи - приниження його гідності, а отже створив негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, що завдало йому моральні страждання, розмір яких він оцінює у 1,00 грн. Посилаючись на наведене, позивач просив суд: - визнати негативною, недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість його ділової репутації інформацію, поширену відповідачем Київською Митрополією Української Православної Церкви, оприлюднену 14.11.2016 у «[INFO]», а саме: «...за публічними низькопробними спекуляціями на тему його фізичного стану в останні роки життя…», «…за спотворенням його бачення майбутнього Церкви і України…», «…за спробами проштовхнути свої амбіційні устремління, видаючи їх за останню волю покійного владики...», «Ганебності ситуації додає той факт, що джерелом інформаційного бруду для неї став митрополит Переяслав-Хмельницький і [PERSON] ( [PERSON] », «Не доводячи до відома церковної влади те, що йому відомі якісь важливі факти, він вирішив через засоби масової інформації розповсюджувати нічим не підтверджені плітки та наклепи.», «Намагаючись уникнути відповідальності перед законом стосовно небезпідставних підозр у співучасті в резонансному злочині, цей єпископ свідомо став знаряддям політичної боротьби, нехтуючи мораллю та дискредитуючи служіння спочилого Предстоятеля.», «…не з брудних статей у пресі…». - зобов`язати відповідача спростувати зазначену негативну та недостовірну інформацію, поширену у «[INFO]» від [INFO] шляхом оприлюднення на офіційному сайті Релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української Православної Церкви» у глобальній комп`ютерній мережі Інтернет за адресою: [INFO] резолютивної частини рішення суду; - стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 1,00 грн. та судові витрати. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.10.2022 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 09.05.2023 клопотання позивача задоволено та призначено у справі судово-лінгвістичну (семантико-текстуальну) експертизу. 04.02.2025 до суду надійшов висновок експертів від 14.01.2025 № 27261/23-36 за результатами проведення комісійної судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи у цивільній справі № 757/26221/22-ц та ухвалою суді від 05.02.2025 поновлено провадження у справі. Від представника третьої особи «Місіонерського товариства (місія) «Духовне просвітництво Української Православної Церкви» надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що власником доменного імені «[INFO]» - є релігійна організація «Місіонерське товариство (місія) «Духовне просвітництво Української Православної Церкви»».Позовні вимоги позивача [PERSON] , на переконання [PERSON] , підлягають визнанню і задоволенню у повному обсязі, як у частині спростування недостовірної інформації, так і у частині відшкодування позивачу моральної (немайнової шкоди). При цьому зауважено, що рішенням Священного Синоду Української Православної Церкви від [INFO] (журнал [NUMBER]) [PERSON] був усунутий від церковної посади керівника інформаційно-просвітницького відділу Української Православної Церкви, та повністю передав управління сайтом єпископу (нині - митрополиту) [PERSON] (Вечері). Просили розглянути справу за відсутності представника. Від представника відповідача Київська Митрополія Української Православної Церкви - адвоката Прилуцької Н.М. надійшов відзив, у якому позовні вимоги [PERSON] відповідач не визнає. Вважає, що Звернення митрополита Київського і всієї України, предстоятеля Української Православної Церкви [PERSON] за дорученням Священного Синоду Української Православної Церкви до Президента України [PERSON] не містить у собі жодної інформації, яка б могла порочити честь, гідність та впливала на ділову репутацію позивача як і будь-яких звинувачень у порушенні норм чинного законодавства із боку останнього. Відкрите звернення в цілому, і виокремлена спірна інформація зокрема, лише констатує неприпустимість залучення церкви до політичних протистоянь та розповсюдження митрополитом Переяслав-Хмельницьким і [PERSON] інформації, що стосується кримінального правопорушення, та може дискредитувати перед вірянами спочилого Предстоятеля [PERSON]. Вказала, що позивачем не доведено належними доказами наявність юридичного складу правопорушення у діях відповідача. Також ним не додано доказів, які б підтверджували, що спірна інформація не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто є недостовірною, а також не доведено, що поширення спірної інформації порушує особисті немайнові права позивача. В судове засіданні позивач не з`явився, представник позивача надав детальні пояснення щодо обґрунтування та вимог позову. Представник Київської Митрополії Української Православної Церкви в засіданні заперечувала щодо задоволення вимог позову, надала пояснення щодо позову. Треті особи про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у судове засідання не з`явилися. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, [INFO] о 15 год. 42 хв. на ресурсах офіційного сайту Релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української Православної Церкви» ([INFO]) у мережі Інтернет було оприлюднено «[INFO]» наступного змісту: « Шановний [PERSON] ! Звертаючись до Вас від імені Української Православної Церкви, засвідчуємо свою повагу та щиру молитву про те, щоб Господь благословив Ваше служіння Українському народу миром, злагодою і добробутом. Ми цінуємо Ваше прагнення сприяти розвитку взаємодії між Державою і релігійними організаціями. Саме тому просимо Вас як гаранта дотримання Конституції, докласти необхідних зусиль щодо припинення спроб на державному рівні використовувати питання релігії і конфесійного вибору громадян України у політичних маніпуляціях і зведенні рахунків між політичними опонентами. На превеликий жаль, сьогодні в нашій Державі стали звичайним явищем образи, погрози і заклики до дискримінації щодо мільйонів вірян нашої Церкви. Жодного разу органами державної влади не було дано правової оцінки подібним ганебним для демократичного суспільства явищам. Досі немає прикладу, коли б сучасні політичні діячі понесли відповідальність за чисельні випадки розпалювання релігійної ворожнечі. Наявний стан речей змушує говорити про появу тривожних тенденцій у державно-церковних відносинах. Така ж думка лунає й у звітах багатьох міжнародних організацій, які слідкують за дотриманням прав і свобод, зокрема ОБСЄ та ООН. Прикрим підтвердженням проблем зі станом свободи віросповідання стало те, у який спосіб сьогодні відбувається розслідування обставин останніх років земного життя спочилого Блаженнішого Митрополита Київського і всієї України [PERSON]. Попри відверте ігнорування сучасних злочинів проти релігійної свободи, Генеральна прокуратура України вдалася до пошуків можливих обставин завдання шкоди Українській Православній Церкві представниками силових структур попередньої влади. Однак, ні сам покійний Блаженніший владика, ні повноважні особи Української Православної Церкви ніколи не заявляли про наявність підстав для проведення такого розслідування. А оприлюднені матеріали розслідування вказують на відсутність у слідства розуміння внутрішнього життя Церкви. До того ж, коментарі, які озвучили пресі як сам Генеральний прокурор, так і окремі представники влади, беззаперечно свідчать, що дане кримінальне провадження є черговим прикладом тиску на політичних опонентів з використанням при цьому Церкви. Зокрема, громадськість спостерігає політичну дискусію про можливе зняття депутатської недоторканності з народного депутата України [PERSON], який фігурує у кримінальному провадженні щодо того, чи мали місце протиправні дії попередньої влади відносно Церкви. Ця дискусія не враховувала ані суб`єктивність, ані вибірковість свідчень, наведених Генеральною прокуратурою України. Увага тих, від кого залежить прийняття остаточного рішення, прикута лишень до політичної приналежності цього народного депутата. А суспільство так і не отримало жодного зрозумілого пояснення, на підставі чого Парламент України повинен його позбавити недоторканості. Свідомо дистанціюючись від суті політичної дискусії, ми заявляємо про абсолютну неприпустимість використання Української Православної Церкви як інструменту для політичної боротьби в нашій країні. Тим більше неприйнятною є участь силових структур у такій діяльності. На жаль, від резонансу згадуваного кримінального провадження найбільша шкода буде завдана світлій пам`яті [PERSON]. Прикро спостерігати за публічними низькопробними спекуляціями на тему його фізичного стану в останні роки життя, за спотворенням його бачення майбутнього Церкви і України, втіленого в його молитві, за спробами проштовхнути свої амбіційні устремління, видаючи їх за останню волю покійного владики. Ганебності ситуації додає той факт, що джерелом інформаційного бруду для неї став митрополит Переяслав-Хмельницький і [PERSON] ( [PERSON] ). Не доводячи до відома церковної влади те, що йому відомі якісь важливі факти, він вирішив через засоби масової інформації розповсюджувати нічим не підтверджені плітки та наклепи. Намагаючись уникнути відповідальності перед законом стосовно небезпідставних підозр у співучасті в резонансному злочині, цей єпископ свідомо став знаряддям політичної боротьби, нехтуючи мораллю та дискредитуючи служіння спочилого Предстоятеля. Мільйони вірян Української Православної Церкви залишать у своїх серцях зовсім інший образ [PERSON]. Вони пам`ятатимуть його не з брудних статей у пресі, а згадуючи живе, сповнене любові і миру, слово владики, яке невтомно лилося з його вуст. Ми щиро просимо Вас, шановний [PERSON] , як гаранта Конституції України, зробити все можливе, щоб у нашому суспільстві кожен громадянин, незалежно від своїх релігійних переконань, відчував до себе повагу і захист з боку Держави. Щиро бажаємо Вам допомоги Божої на цьому шляху. За дорученням Священного Синоду Української Православної Церкви [PERSON], Митрополит Київський і всієї України, Предстоятель Української Православної Церкви». Власником веб-сайту (реєстратором доменного імені) [INFO], на якому було розміщено спірну інформацію, є відповідач - релігійна організація «Місіонерське товариство (місія) «Духовне просвітництво Української Православної Церкви»». Анкетні дані, що були надані реєстрантом при реєстрації доменного імені «[INFO]»: Організація: «Місіонерське товариство (місія) «Духовне просвітництво Української Православної Церкви»», ЄДРПОУ: 3404773, ПІБ: [PERSON] ; Поштова адреса: [ADDRESS] Телефон: [NUMBER] ; e-mail: [INFO] Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, які приймаються судом до уваги як належні та допустимі та вказана обставина не заперечувалась відповідачем. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначає, що відповідачем у вищевказаному Зверненні поширено щодо нього недостовірну та негативну інформацію, зокрема, такі вислови: «… за публічними низькопробними спекуляціями на тему його фізичного стану в останні роки життя...», «… за спотворенням його бачення майбутнього Церкви і України…», «…за спробами проштовхнути свої амбіційні устремління, видаючи їх за останню волю покійного владики…», «Ганебності ситуації додає той факт, що джерелом інформаційного бруду для неї став митрополит Переяслав-Хмельницький і [PERSON].», «Не доводячи до відома церковної влади те, що йому відомі якісь важливі факти, він вирішив через засоби масової інформації розповсюджувати нічим не підтверджені плітки та наклепи.» «Намагаючись уникнути відповідальності перед законом стосовно небезпідставних підозр у співучасті в резонансному злочині, цей єпископ свідомо став знаряддям політичної боротьби, нехтуючи мораллю та дискредитуючи служіння спочилого Предстоятеля.», «…не з брудних статей у пресі…». Даючи оцінку доводам позивача про порушення відповідачем його особистих немайнових прав, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Основний закон України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю і водночас гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (статті 3, 34 Конституції України). Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України). Відповідно до ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Відтак конституційному праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує конституційний обов`язок не поширювати про особу інформацію, що ганьбить її честь і гідність. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Конституційні права особи мають цивілістичний вимір як абсолютні і невідчужувані цивільні права фізичної особи, які належать кожній фізичній особі від народження або за законом (ч. 1 ст. 269 ЦК України). Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. За змістом статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (стаття 277 ЦК України). Слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі та ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.3 ст.277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Водночас статтею 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Слід враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 09.05.2023 за клопотанням [PERSON] призначено судово-лінгвістичну (семантико-текстуальну) експертизу. Відповідно до висновку експертів від 14.01.2025 № 27261/23-36 об`єктивний зміст (значення) слів, словосполучень, фраз, речень, зафіксованих у п`ятому абзаці «[INFO]», оприлюдненого [INFO] о 15 годині 42 хвилини на ресурсах офіційного сайту релігійної організації « [INFO] » ([INFO]) в глобальній комп`ютерній мережі Інтернет за адресою [INFO] , зокрема у висловлюваннях: «...за публічними низькопробними спекуляціями на тему його фізичного стану в останні роки життя...»; «...за спотворенням його бачення майбутнього Церкви і України...»; «...за спробами проштовхнути свої амбіційні устремління, видаючи їх за останню волю покійного владики...»: «Ганебності ситуації додає той факт, що джерелом інформаційного бруду для неї став митрополит Переяслав-Хмельницький і [PERSON] ( [PERSON] »; «Не доводячи до відома церковної влади те, що йому відомі якісь важливі факти, він вирішив через засоби масової інформації розповсюджувати нічим не підтверджені плітки та наклепи.»; «Намагаючись уникнути відповідальності перед законом стосовно небезпідставних підозр у співучасті в резонансному злочині, цей єпископ свідомо став знаряддям політичної боротьби, нехтуючи мораллю та дискредитуючи служіння спочилого Предстоятеля.»; «... не з брудних статей у пресі», викладено у п. 1 (1,2) дослідницької частини цього висновку. Зміст цих висловлювань, виходячи з мовленнєвого та ситуативного контексту їх реалізації, полягає у інформуванні адресата (чинного на період складання текстe звернення Президента України [PERSON] та користувачів ЗМК Інтернет загалом) про те, що митрополит Переяслав-Хмельницький і [PERSON] ( [PERSON] ) є релігійним діячем, який, не зважаючи на свій духовний сан, перетворився на знаряддя (засіб) якоїсь політичної сили у боротьбі з її політичними опонентами, не повідомив церковну владу про те, що відбувалося насправді в останні роки життя спочилого Блаженнішого Митрополита Київського і всієї України [PERSON] , не розповів про відомі йому обставини, а керований ницістю намірів і корисливим розрахунком та ігноруючи при цьому заповіді Божі і загальнолюдські моральні норми і принципи поведінки в суспільстві, вдався до дискредитації особи [PERSON] в непристойних з моральної точки зору статтях, поширюючи на загал через ЗМІ не підтверджені ніякими дійсними фактами чутки (пересуди) та відверту брехню з метою знеславити, заплямувати відомого релігійного діяча, поширити про нього неправдиві відомості та подати у спотвореному (неправильному, перекрученому) вигляді його бачення майбутнього Церкви і України, представивши власне розуміння їх подальшого розвитку як останню волю покійного і намагаючись таким чином задовольнити власні честолюбні прагнення. У висловлюваннях, наведених у п. 1 цих висновків і зафіксованих у п`ятому абзаці «[INFO]», оприлюдненого [INFO] о 15 годині 42 хвилини на ресурсах офіційного сайту релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української Православної Церкви» ([INFO]) в глобальній комп`ютерній мережі Інтернет за адресою [INFO], - міститься інформація негативного характеру щодо особи [PERSON] та його діяльності. Висловлювання, які містяться у п`ятому абзаці «[INFO]», оприлюдненого [INFO] о 15 годині 42 хвилини на ресурсах офіційного сайту релігійної організації « [INFO] » ([INFO]) в глобальній комп`ютерній мережі Інтернет за адресою [INFO] , а саме: «...за публічними низькопробними спекуляціями на тему його фізичного стану в останні роки життя...»; «...за спотворенням його бачення майбутнього Церкви і України...»; «...за спробами проштовхнути свої амбіційні устремління, видаючи їх за останню волю покійного владики...»; , «Ганебності ситуації додає той факт, що джерелом інформаційного бруду для неї став митрополит Переяслав-Хмельницький і [PERSON] ( [PERSON] »; «Не доводячи до відома церковної влади те, що йому відомі якісь важливі факти, він вирішив через засоби масової інформації розповсюджувати нічим не підтверджені плітки та наклепи.»; «Намагаючись уникнути відповідальності перед законом стосовно небезпідставних підозру співучасті в резонансному злочині, цей єпископ свідомо став знаряддям політичної боротьби, нехтуючи мораллю та дискредитуючи служіння спочилого Предстоятеля»; «…не з брудних статей у пресі.», за своїм семантичним змістом не є висловлюваннями образливого характеру щодо [PERSON] . Інформація негативного характеру щодо особи [PERSON] та його діяльності яка міститься у цих висловлюваннях, з огляду на експресивність вжитих в них мовних засобів, є образливою для нього за умови невідповідності викладеного у п`ятому абзаці «[INFO]» факту про розповсюдження ним у публічному просторі неправдивої інформації щодо життя митрополита [PERSON]. Висловлювання, які містяться у п`ятому абзаці «[INFO]», оприлюдненого [INFO] о 15 годині 42 хвилини на ресурсах офіційного сайту релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української Православної Церкви» ([INFO]) в глобальній комп`ютерній мережі Інтернет за адресою [INFO], а саме: «...за публічними низькопробними спекуляціями на тему його фізичного стану в останні роки життя...» - є оціночним судженням, а не фактичним твердженням; «…за спотворенням його бачення майбутнього Церкви і України...» - є оціночним судженням, а не фактичним твердженням; «...за спробами проштовхнути свої амбіційні устремління, видаючи їх за останню волю покійного владики...» - є оціночним судженням, а не фактичним твердженням; «Ганебності ситуації додає той факт, що джерелом інформаційного бруду для неї став митрополит Переяслав-Хмельницький і [PERSON] ( [PERSON] » - є фактичним твердженням, а не оціночним судженням; «Не доводячи до відома церковної влади те, що йому відомі якісь важливі факти, він вирішив через засоби масової інформації розповсюджувати нічим не підтверджені плітки та наклепи.» - є фактичним твердженням, а не оціночним судженням; «Намагаючись уникнути відповідальності перед законом стосовно небезпідставних підозр у співучасті в резонансному злочині, цей єпископ свідомо став знаряддям політичної боротьби, нехтуючи мораллю та дискредитуючи служіння спочилого Предстоятеля.» у частині «Намагаючись уникнути відповідальності перед законом ...» - є оціночним судженням, а не фактичним твердженням; у частині «…стосовно небезпідставних підозр в резонансному злочині…» - фактичним твердженням, а не оціночним судженням»; у частині «…цей єпископ свідомо став знаряддям політичної боротьби, нехтуючи мораллю та дискредитуючи служіння спочилого Предстоятеля.» - є оціночним судженням, а не фактичним твердженням; «… не з брудних статей у пресі» - є оціночним судженням, а не фактичним твердженням. За формою та змістом висновок експерта відповідає вимогам статті 102 ЦПК України, його складено атестованими судовими експертами у галузі лінгвістичного дослідження мовлення, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а зроблені експертами висновки відповідають внутрішньому переконанню суду, яке ґрунтується на оцінці змісту висловлювання відповідача і характеру використання ним мовних засобів. З наведеного слідує, що поширена відповідачем інформація про позивача частково є фактичними твердженнями, які можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності і, як наслідок, можуть бути визнані недостовірними. Щодо недостовірності оспорюваної інформації суд враховує наступне. Із наданих суду документів, судом встановлено, що відносно позивача відсутні будь-які кримінальні провадження, у яких останньому повідомлялося про підозру, складалися обвинувальні акти, або у яких винесено обвинувальні вироки. Згідно довідки МВС України серія ААА №0823710, за обліками МВС громадянин України [PERSON] на території України станом на 18.02.2020 до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Поширюючи інформацію, зокрема, що позивач начебто є співучасником в резонансному злочині, відповідачами було порушено вимоги статті 62 Конституції України, оскільки будь-які протиправні дії позивачем не вчинялись, жодний обвинувальний акт стосовно позивача не передавався до суду, не існує ухваленого стосовно позивача вироку. Частиною 2 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. В статті 62 Конституції України та статті 2 Кримінального кодексу України також закріплено принцип презумпції невинуватості особи, відповідно до змісту якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (презумпція невинуватості). У наведених приписах втілено одну із фундаментальних засад судочинства у демократичному суспільстві - принцип презумпції невинуватості. Це й же принцип закріплено і в ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України, де також зазначено, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у Постанові від 09.02.2022 у справі № 577/1629/20, посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного. При цьому вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 577/4402/19-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 537/3205/17. За приписами ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності, а відтак тягар доказування достовірності поширюваної інформації покладається на особу, яка її поширила. З огляду на зміст та характер поширеної інформації про позивача суд частково погоджується з доводами позову про те, що твердження відповідача відносно позивача формують негативну громадську думку про нього, руйнують імідж та репутацію позивача, тобто є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Отже сукупність установлених судом фактів і обставин, а саме: поширення в мережі Інтернет серед невизначеного кола осіб негативної інформації про позивача; недоведеність відповідачем правдивості цієї інформації, є підставою для часткового задоволення позову про визнання оспорюваної інформації недостовірною і такою, що порушує особисті немайнові права позивача. За правилом ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч. 4 ст. 277 ЦК України). У даному конкретному випадку недостовірна інформація була на ресурсах офіційного сайту Релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української Православної Церкви» ([INFO]). Враховуючи викладене, а також роз`яснення постанови Пленуму (пункт 25), на відповідача, слід покласти обов`язок її спростувати шляхом опублікування на офіційному сайті Релігійної організації «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української Православної Церкви» ([INFO]) резолютивної частини рішення суду. Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Як зазначив позивач, предстоятелем УПЦ [PERSON] став у результаті обрання його на історичному Харківському соборі у травні 1992 року,а в червні того ж року рішення про його обрання Предстоятелем було підтверджено [PERSON] , який зібрався у Святій Києво-Печерській Лаврі. З 1998 і по 2014, тобто упродовж 16 років, позивач, [PERSON] ( [PERSON] ), ніс послух з виконання обов`язків особистого секретаря [PERSON], а відтак, був не тільки наближеною, а й самою близькою до Предстоятеля УПЦ людиною. Внаслідок оприлюднення з благословіння відповідача - Київської Митрополії Української Православної Церкви релігійною організацією «Місія синодальний інформаційно-просвітницький відділ Української Православної Церкви» формулювання про наявність «небезпідставних підозр у моїй співучасті в резонансному злочині» мені було завдано істотної моральної (немайнової) шкоди. Наявність моральної (немайнової) шкоди позивач обґрунтовує душевними стражданнями, пережитими у зв`язку із самим фактом поширення в інформаційному просторі означеного вище «Звернення...», душевними стражданнями, пережитими у зв`язку зі звинуваченнями у вчиненні кримінальних правопорушень, за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 146, 355 КК України, яких позивач насправді не вчиняв, душевними стражданнями від усвідомлення того факту, що до поширення щодо мене негативної та недостовірної інформації причетні добре відомі преосвященні архієреї УПЦ, члени Священного Синоду Української Православної Церкви та Предстоятель УПЦ, які так як і позивач, на той час, належали до Української Православної Церкви. Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить висновку, що позовні вимоги позивача про захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування відомостей, що не відповідають дійсності, знайшли частково своє підтвердження у судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають частковому задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За результатами розгляду справи суд здійснює розподіл судових витрат за правилами статті 141 ЦПК України. За подання позову позивач сплатив судовий збір за вимоги немайнового характеру в розмірі 3640,00 грн. У зв`язку з підготовкою справи до розгляду позивач також поніс витрати, пов`язані з проведенням експертного лінгвістичного семантико-текстуального дослідження мовлення в розмірі 30291,20 грн. Отже ураховуючи, що рішення прийняте на користь позивача, суд покладає на відповідача як на особу, яка порушила особисті немайнові права позивача, понесені останнім судові витрати в загальному розмірі 33931,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial