Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва 09.01.2024 року з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя в якому просив: визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру за [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири за [ADDRESS] ; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON] з 20.02.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано наступне майно: квартира за [ADDRESS] ; транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно звіту про оцінку майна від 27 грудня 2023 року виготовленого ТОВ «Генеральне бюро технічного планування України «Експерт» ринкова вартість квартири за [ADDRESS] ) становить 944200 гривень. Згідно звіту про оцінку майна від 29 грудня 2023 року виготовленого ПП «Експерто-діловий центр «Лідер» ринкова вартість транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] становить 320600 гривень. Станом на момент звернення з позовом частки в праві спільної часткової власності на вказане майно не визначені. З урахуванням наведено вище, позивач [PERSON] позбавлений можливості реалізації своїх прав, що стало підставою звернення до суду із даним позовом. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 12.01.2024 року, після виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. Відповідачка [PERSON] 15.04.2024 року звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право особистої приватної власності на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано квартиру за [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу квартири, укладеним 25.11.2010, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О.О, зареєстрованого у реєстрі за №693. У спірній квартирі разом з [PERSON] проживають неповнолітні діти: сини - [PERSON] , 2008 року народження, та [PERSON] , 2010 року народження. Згідно ст. 47 Житлового кодексу України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу, а заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя, не допускається (ч. 2 ст. 50 ЖК України). Враховуючи зазначені норми, у спірній квартирі є єдина кімната для проживання неповнолітніх дітей позивачки за зустрічним позовом - це окремо облаштована друга кімната площею 18.9 кв.м. (приміщення 7 на плані квартири, згідно технічного паспорту на квартир), проживання дітей в якій забезпечить дотримання мінімальних житлово-побутових умов для дітей позивачки. Крім того, враховуючи зазначені норми, проживання самої позивачки за зустрічним позовом, з дотриманням правил проживання осіб різної статі, також потребує окремої кімнати у спірній квартирі. Судовим наказом, виданим Заводським районним судом міста Миколаєва 31.10.2023 у справі №487/7539/23, вирішено стягнути з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом аліменти на утримання вищевказаних дітей 1/3 від усіх видів доходу починаючи з 18.10.2023. Відповідач за зустрічним позовом за період з 18.10.2023 по 10.04.2024 за вказаним наказом сплатив 13497,87 гривень, що становить в середньому до 1200 гривень на кожну дитину щомісячно, що значно менше встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (у 2023 році розмір прожиткового мінімуму на дитину віком до 18 років - 2833 гривень, у 2024 році - 3196 гривень). Розмір оплачених відповідачем за зустрічним позовом аліментів свідчить про його фактичне ухилення від участі в утриманні дітей, адже об`єктивно вказаних коштів недостатньо для їх утримання. Крім того, з 2022 року відповідач за зустрічним позовом повністю припинив спілкування з дітьми та участь у їх вихованні. На даний час утримання та виховання дітей здійснює позивачка за зустрічним позовом. Таким чином, враховуючи ухилення відповідача за зустрічним позовом від участі в утриманні дітей, припинення його спілкування з дітьми та участі у їх вихованні, та необхідність забезпечення дітей належними умовами проживання, позивачка вважає за справедливе відступити від засади рівності часток подружжя згідно приписів ч. 2 ст. 70 СК України та визначити частку позивачки за зустрічним позовом у вказаному майні в розмірі 2/3. Крім того, позивачка за зустрічним позовом придбала транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.01.2024 у справі №487/7538/23 шлюб, зареєстрований 20.02.2008 між позивачкою за зустрічним позовом та відповідачем за зустрічним позовом, розірвано. При цьому, вказаним рішенням встановлено обставину, що сторони припинили шлюбні відносини та не ведуть спільне господарство з жовтня 2021 року. Враховуючи, що на момент придбання спірного автомобіля, а саме: 03.06.2023 року сторони вже припинили шлюбні відносини (тобто припинили вести спільне господарство, побут, спільний бюджет), то це майно фактично придбано після припинення шлюбних відносин, тобто не у шлюбі, за особисті кошти покупця та не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивачки за зустрічним позовом. Оскільки [PERSON] оспорює вказані права власності [PERSON] таке право підлягає захисту шляхом його визнання судом. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.04.2024 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Позивачем [PERSON] 19.04.2024 року було подано відзив на зустрічну позовну заяву. В обґрунтування заперечень [PERSON] зазначено, що він сумлінно сплачує аліменти на утримання дітей та надає додаткові грошові кошти на їх утримання. Наразі проходить службу у Збройних Силах України. Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка [PERSON] зверталась до [PERSON] з вимогами щодо збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дітей, чи повідомляла [PERSON] про наявність таких витрат, як і доказів відмови позивача в їх наданні. Посилання на те, що отриманих аліментів за рішенням суду не вистачає на утримання дітей, не є підставою для зменшення частки [PERSON] у спільному майні подружжя, оскільки обидва батьки мають брати участь у матеріальному забезпеченні дитини. Спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача [PERSON] . Так, 24 травня 2005 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Полішук Л.В. був посвідчений договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за яким [PERSON] був покупцем. Право власності було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 17 червня 2005 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації. В подальшому при покупці квартири [ADDRESS] , [PERSON] того ж дня була продана квартира [ADDRESS] , яка була набута [PERSON] до реєстрації шлюбу з [PERSON] в 2008 році, а грошові кошти отримані від продажу вказаної квартири повністю були витрачені на купівлю квартири за [ADDRESS] . Таким чином відсутні підстави для відступу від рівності часток та збільшення частки [PERSON] , оскільки квартира була придбана за особисті приватні кошти [PERSON] та виключно піклуючись про спільних дітей він не заперечує проти визнання за позивачкою за зустрічним позовом 1/2 частки в праві власності на вказану квартиру. Автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року був набутий сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні грошові кошти в інтересах їхньої сім`ї та належить їм в рівних частках. Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2024 року про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що «фактичні шлюбні відносини між ними припинені в жовтні 2021», не є підставою для визнання за позивачем за зустрічною позовною заявою право особистої приватної власності на вказаний автомобіль. Як вбачається із змісту даного судового рішення, на вказані обставини посилалась позивачка в своєму позові, про що суд і зазначив в своєму рішенні, однак відповідного факту і відповідного висновку суд не наводив, тому вказана обставина не може вважатися доведеною та встановленою судом. Крім того по цивільній справі за №487/7538/23 про розірвання шлюбу [PERSON] не звертався з заявою про визнання позову про розірвання шлюбу. З огляду на викладене [PERSON] просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. 10.07.2024 року представником [PERSON] адвокатом Петровським Д.О. були надані письмові пояснення в яких вказано, що [PERSON] не спростовано факту сплати аліментів в розмірі, який є меншим встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що підтверджує його ухилення від участі в утриманні дітей. Сплата аліментів тільки у гарантованому мінімальному розмірі свідчить про небажання відповідача за зустрічним позовом брати участь в утриманні дітей на достатньому для їх розвитку рівні. Саме ухилення відповідача від участі в утриманні дітей, припинення його спілкування з дітьми та участі в їх вихованні, та необхідність забезпечити дітей належними умовами проживання і є підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя. Належну [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , було продано 25.11.2020 року за 20\~538 гривень, а спірну квартиру [ADDRESS] , було придбано за 130\~455 гривень, тобто у 6,35 разів дорожче. Отже арифметичний розрахунок вказує, що позивач на первісним позовом не міг придбати спірну квартиру за власні кошти. Крім того, особистих джерел коштів позивач не вказує. Сторони припинили шлюбі відносини та не ведуть спільне господарство з жовтня 2021 року, що встановлено заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.01.2024 року у справі №487/7538/23 та є преюдиційним фактом. Оскільки на момент придбання автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель TOURAN, 2012 року, а саме: 03.06.2023 року, сторони вже припинили шлюбні відносини, тобто припинили вести спільне господарство, побут, спільний бюджет, то це майно придбано не за спільні кошти подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та є особистою приватною власністю позивачки за зустрічним позовом. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 16.08.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Зазначив, що до реєстрації шлюбу з позивачкою він був одноособовим власником квартири [ADDRESS] . В період шлюбу він продав цю однокімнатну квартиру, усно, без складання розписок та інших документів позичив кошти у сумі 10\~000 доларів США у своєї сестри [PERSON] та у 2010 році вони придбали двокімнатну квартиру за [ADDRESS] . Продаж старої квартири та придбання нової відбулися в один день. У 2018 році було придбано автомобіль «ДЕО». Коли позивач проходив службу у ЗСУ в період з травня 2022 року по травень 2024 року, цей автомобіль було продано та у 2023 році придбано автомобіль марки «VOLKSWAGEN». На придбання автомобіля позивач перевів дружині грошові кошти у сумі біля 600\~000 гривень. При розірванні шлюбу 30.01.2024 року позивач присутній не був, рішення про розірвання шлюбу було винесено заочно. Аліменти [PERSON] сплачує за рішенням суду своєчасно та в поновному обсязі, заборгованість відсутня. З огляду на викладене просить здійснити поділ майна подружжя, а саме: автомобіля і квартири у рівних частках та визнати за ним право власності на частку цього майна. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав та наполягав на їх задоволенні, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення первісного прозову заперечувала, зустрічний позов підтримала в повному обсязі та наполягала на його задоволенні. Зазначила, що [PERSON] сплачує аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1997 гривень 45 копійок щомісячно. Спірну квартиру було придбано в період шлюбу, допомагав її батько. В період шлюбу дійсно було придбано за спільні кошти подружжя автомобіль «ДЕО». В подальшому вказаний автомобіль було продано та кошти витрачено на дітей. Новий автомобіль «VOLKSWAGEN» позивачка придбавала 03.06.2023 року за кошти, які дав її батько, але документів на підтвердження цих обставин [PERSON] не має. Разом з цим, оскільки в рішенні про розірвання шлюбу зазначено, що сторони припинили шлюбні відносини з жовтня 2021 року, відповідачка вважає спірний автомобіль своєю особистою власністю. В період шлюбу сторони працювали, [PERSON] отримував пенсію. Аліменти за рішенням суду позивач дійсно сплачує регулярно та не має заборгованості, але розмір цих аліментів відповідачку не влаштовує, оскільки не забезпечує потреби дітей. Крім того, вона не може проживати в одній кімнаті з дітьми іншої статі, тому є підстави для відступу від рівності часток подружжя. В 2022-2023 році в період проходження військової служби [PERSON] передавав відповідачці якісь банківські картки, з яких вона отримувала якісь кошти. Подробиць не пам`ятає, картки були у дітей. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні підтримав позицію відповідачки, пояснив, що позивач [PERSON] не здійснює утримання дітей [PERSON] , 2008 року народження, та [PERSON] , 2010 року народження, на належному рівні. Спірна квартира була придбана подружжям за спільні грошові кошти, розмір яких значно перевищує суму продажу квартири позивача, яка належала йому до шлюбу. В заочному рішенні Заводського районного суду міста Миколаєва про розірвання шлюбу між сторонами, прийнятому за позовом позивачки, зазначено, що шлюбні відносини припинились з жовтня 2021 року, тому відсутні підстави вважати, що спірний автомобіль було придбано у шлюбі. Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Саме про таке застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини, зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі № 569/4484/22 (провадження № 61-11369св23). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2021 рокуу справі № 756/2527/16-ц (провадження № 61-5837св20), вказано, що «виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. […] вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто». За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2019 року в справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17), зроблено висновок, що: «статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування». До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)). Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19)). Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22)). Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)). Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020\~\~року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)). У пунктах 67 - 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зазначено, що «позивач заявив вимогу про визнання квартир спільним сумісним майном. Суди попередніх інстанцій цю вимогу задовольнили. Велика Палата Верховного Суду вважає такий висновок судів помилковим, оскільки обраний спосіб захисту є неефективним. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020\~\~року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі №\~\~766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: partial