Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

19 грудня 2024 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів. У позовній заяві зазначила, що вона з відповідачем [PERSON] з 03.06.2006 перебуває в зареєстрованому шлюбі. Шлюб зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 44. Від спільного проживання з відповідачем у них [INFO] народилася донька [PERSON] , про що 05.10.2006 в книзі реєстрацій народжень зроблено відповідний актовий запис № 142. [INFO] народився син [PERSON] , про що 29.07.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис № 85. Батьком дитини записаний відповідач [PERSON] . Позивач просить змінити розмір аліментів, які стягуються за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2019 з відповідача на її користь на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (прибутку) відповідача, але не менше 50% від встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.07.2019 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Після досягнення старшою донькою повноліття [INFO] з відповідача стягуються аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно. Просить змінити розмір аліментів з 1/6 частини на частину всіх видів його заробітку (прибутку), але не менше 50 % від встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття 19 грудня 2024 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Кожевник О.А. Ухвалою судді від 03 січня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала на адресу суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористалась позивачка. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, однак ним не вчинено дій із отримання поштової кореспонденції. Судова кореспонденція повернулась на адресу суду з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». Таким чином, судом вжиті всі можливі заходи з метою повідомити відповідача про розгляд справи судом. У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 910/1730/22 вказано, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ЦПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (близький за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 910/8197/19, від 09 грудня 2021 року у справі № 911/3113/20). Заяви про відкладення судового розгляду від відповідача не надходило. Правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку, на підставі наявних доказів, які знаходяться у матеріалах справи. З урахуванням наведеного, на підставі ч. 2 ст. 247 та ст. 279 ЦПК України розгляд справи проведено в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі наданих суду доказів і письмових пояснень, викладених у заявах по суті справи. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити, виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України). Згідно зі ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 03.06.2006 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 44. Від спільного проживання у сторін народилось двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , про що 05.10.2006 в книзі реєстрацій народжень зроблено відповідний актовий запис № 142 та син [PERSON] , [INFO] , про що 29.07.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис № 85. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2019 з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (прибутку) відповідача, але не менше 50% від встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.07.2019 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Після досягнення старшою донькою повноліття [INFO] з відповідача стягуються аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно. 27.09.2024 їхня старша донька - [PERSON] , [INFO] досягла повноліття і стягнення аліментів з відповідача на її утримання припинилось. Таким чином з 27.09.2019 року з відповідача стягуються аліменти лише на утримання їхнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частки доходів відповідача . Стягнення аліментів в даному розмірі визначено судом за тими обставинами, що з відповідача стягувались аліменти на утримання ще однієї дитини. Проте на даний час їх старша донька є повнолітньою. Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому відповідно до ст. 12, 229 ЦПК України ці докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. У статті 19 та частинах 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов`язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи інших осіб. Разом з тим, держава визнала право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини щодо належного матеріального забезпечення є законодавчо передбачена можливість зміни визначеного рішенням суду розміру аліментів залежно від зміни певних життєвих обставин. Згідно зі ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Розмір аліментів з урахуванням статті 48 Конституції України має забезпечувати такий достаток, який би забезпечив покриття поточних основоположних життєвих потреб. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Як визначено ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності і не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Суд враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного. Вказана правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду у справі № 565/2071/19 від 16 вересня 2020 року. Згідно з ч. 3 ст. 180 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. Судом встановлено, що на теперішній час сторони мають неповнолітню дитину, яка проживає із позивачкою, та позивач має право на отримання від відповідача аліментів на утримання меншої дитини.\~\~ Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст.\~183\~СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідну позицію викладено й в рішенні ВССУ від 22 лютого 2017р. у справі № 756/14962/15 року.\~В даному випадку до суду 19 грудня 2024 року звернулась позивачка та просить визначити розмір аліментів, що підлягають стягненню на її користь на утримання неповнолітньої дитини, а саме стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі частки до досягнення ним повноліття. Відповідно до вимог ст.180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ч. 3 ст.181\~СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.\~Відповідно до вимог ст.\~182\~СК України визначено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 6, 7 даної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, та суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~182\~СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. У зв`язку з наведеним, суд задовольняє позов і стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття. Що стосується часу з якого підлягають стягненню аліменти у визначеному судом розмірі, то суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 3 ст.\~183\~СК України аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Наразі аліменти повинні стягуватись на підставі виконавчого документу виданого на виконання рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2019 з урахуванням вимог ч. 3 ст. 183 СК України. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~15.05.2006\~№ 3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» відповідно до ст.\~192\~СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Враховуючи, що судом визначено новий розмір аліментів, що підлягають стягненню, аліменти стягуються з моменту набрання даним рішенням законної сили, до набрання ним законної сили аліменти повинні стягуватись на підставі попереднього виконавчого документу, виданого Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області з урахуванням вимог ч. 3 ст.\~183\~СК України за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Тобто, вимоги позову в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню саме з моменту набрання даним рішенням законної сили. Також, суд відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~стягує з відповідача судовий збір на користь держави, оскільки позивач звільнена від сплати цих сум.

Outcome: approved