Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 13.12.2024 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною Додаткової угоди від 20.09.2012 до Кредитного договору №МКМОGА00000285 від 29.11.2007, укладеної між [PERSON] , як позичальником, з одного боку, та ПАТ КБ «Приватбанк», як кредитодавцем, з другого боку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.11.2007 між [PERSON] , та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі керуючого філією «Закарпатське регіональне управління» AT КБ «ПриватБанк» (далі - Банк), з другого боку, як кредитодавцем, було укладено Кредитний договір №MKMOGA00000285 (далі - Кредитний договір). У подальшому до Кредитного договору між сторонами, тобто [PERSON] , з одного боку, як позичальником, та Банком з другого боку, як кредитодавцем, було укладено низку додаткових угод, зокрема 20.09.2012 підписано Додаткову угоду згідно з умовами якої до Кредитного договору № MKMOGA00000285 внесені зміни. Так Додатковою угодою позичальнику зменшено суму заборгованості на 5370,36 доларів США, що становить суму пені. Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 29-11-2007 року до 28-11-2017 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії кредиту у розмірі 44271,64 доларів США (далі - «Кредит») на споживчі цілі, а також у розмірі 13021,64 доларів США на 2 сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,09% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2. Даного Договору. Періодом сплати кредиту встановлено з «25» по «30» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачуться в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в Період сплати починаючи з 20.09.2012 року Позичальник повинен: надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 601,50 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до Графіка погашення кредиту (Додаток № 1). В разі порушення Позичальником строків по сплаті відсотків за користування Кредитом, та винагород, зазначених в Договорі, згідно статтями 212,611,651 Цивільного кодексу України Сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання Позичальником зобов`язань по сплаті відсотків за користування Кредитом та винагород, передбачених Договором, далі Плата за Кредитом, Плата за Кредитом нараховується Банком у розмірі фактично сплаченої Позичальником. При цьому, позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті Плати за Кредитом сплачує Банку неустойку: - в розмірі 100-% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування Кредитом; - в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором. Сплата Позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання Позичальником зобов`язання по сплаті Плати за Кредитом. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквівалентні по курсу НБУ на дату сплати. Банк обумовлює, що на період неналежного виконання Позичальником зобов`язань по сплаті Плати за цим Кредитом, що включає в собі відсотки за користування Кредитом та винагород, передбачених Договором,здійснюється зменшення розміру Плати за Кредитом до суми фактично сплаченої Позичальником. Згідно статей 212, 611, 651 Цивільного кодексу України при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в Графіку погашення кредиту, за цим Договором, понад 1460 днів, щодо зобов`язань строк яких не настав, Сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 1461 дня порушення, вважаться простроченою. Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 (п`ятдесят) років. На думку позивача, враховуючи вищенаведене, вказаною Додатковою угодою від 20.09.2012 внесені суттєві зміни до Кредитного договору № MKMOGA00000285 від 29.11.2007, в тому числі в частині істотних умов договору, а саме - його предмету та ціни кредиту, оскільки саме п. 7.1. Кредитного договору в розділі 7 «Особливі умови» визначав суму кредиту, а також його реальну вартість для позичальника. Так згідно Кредитного договору Банк зобов`язувся надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з «29» листопада 2007 року по «28» листопада 2017 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії кредиту у розмірі 35 000,00 доларів США (далі - «Кредит») на наступні цілі: споживчі цілі, а також у розмірі 3750,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору. Період сплати кредиту «01» до «05» число кожного місяця. Щомісячний платіж становив 555,96 доларів США. Таким чином, на думку позивача, Банк штучно завищив реальну вартість кредиту, включивши умови щодо видачі кредиту для сплати чергових страхових платежів по погодженим з Банком Договорам страхування, а саме Договору страхування заставного майна та Договору особистого страхування Позичальника, які фактично сплачувалися Банком самостійно за рахунок кредитних коштів у відповідності до п.п. 2.1.3, 2.2.7. 4 Кредитного договору, тобто [PERSON] , як позичальник, всупереч вимог законодавства та умов договору, ці кошти не отримував. Порівняння положень п. 7.1. Кредитного договору № MKMOGA00000285 у первинній його редакції від 29.11.2007 та у редакції, яка викладена в Додатковій угоді від 20.09.2012 до Кредитного договору, дає підстави стверджувати, що реальна вартість кредиту для споживача зросла із суми в розмірі 66715,20 долари США (сума щомісячного платежу у розмірі 555,96 долари США х 120 місяців) зросла до суми 72180,00 доларів США (сума щомісячного платежу у розмірі 601,50 долари США х 120 місяців). При цьому, Банком при укладанні Додаткової угоди від 20.09.2012 до Кредитного договору не дотримано вимоги статті 203 Цивільного кодексу України та грубо порушено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені постановою правління НБУ №168 від 10.05.2007, чим позивача було введено в оману як споживача, оскільки йому не було доведено інформацію щодо суттєвого подорожчання кредиту та реальної процентної ставки за користування кредитними коштами, що є обов`язковим. Оскільки Додаткова угода до Кредитного договору була укладена 20.09.2012, на думку позивача на неї розповсюджується дія Закону України від 22.09.2011№3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», у зв`язку з чим Банк у додатковій угоді повинен був здійснити перерахунок саме в національній валюті, адже зміна основних умов договору робить додаткову угоду - новим переукладеним договором. Таким чином, Банк переклав всі подальші негативні наслідки знецінення національної валюти на [PERSON] , як споживача, свідомо уклавши Додаткову угоду в доларах у порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 22.09.2011 щодо заборони надання споживчих кредитів в іноземній валют, що в силу статей 203, 205 Цивільного кодексу України робить цю додаткову угоду не дійсною. Також до додаткової згоди були включені несправедливі умови, всупереч статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», які призводять до істотного дисбалансу між правами та обов`язками сторін. Також не вказана відповідальність надавача кредиту у разі не виконання ним своїх зобов`язань, що є підставою для визнання додаткової угоди недійсною. Про незаконність даної Додаткової угоди 20.09.2012 до Кредитного договору №MKMOGA00000285 свідчить і список різних додаткових платежів, окрім відсотків, за користування кредитними коштами, а саме: - винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту 3,00 % від суми виданого кредиту, щомісячні сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2, а також оплата страхових платежів, які є взагалі не обґрунтованими, оскільки кредит був забезпечений іпотекою, що прямо забороняється Законом України «Про захист прав споживачів» (частина 4 статті 11 у редакції Закону України від 22.09.2011 №3795-VI). Вищенаведене, на думку позивача, свідчить про те, що умови Кредитного договору №МКМСЮА00000285 у редакції, визначеній Додатковою угодою від 20.09.2012, передбачають виключно непропорційні переваги на користь Банку, є несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційними та такими, що суперечать моральним засадам суспільства. Зазначає, що до 2012 року умови Кредитного договору № MKMOGA00000285 від 29.11.2007 виконувалися ним належним чином, кредит виплачувався своєчасно та у встановленому розмірі, однак у 2012 році його фінансовий стан як позичальника, суттєво змінився, оскільки один із його синів потребував довготривалого лікування пов`язаного із великими фінансовими втратами через отриману раніше серйозну травму, а дружина [PERSON] захворіла на онкологічне захворювання. У зв`язку із цим позивач був тимчасово позбавлений можливості своєчасно виплачувати кредит, тоді як Банк, скориставшись збігом цих важких сімейних і особистих обставин, під погрозами відібрати єдине помешкання - квартиру, де позивач мешкав разом із сім`єю, спонукав [PERSON] до підписання Додаткової угоди від 20.09.2012 всупереч вимогам чинного законодавство та в порушення його інтересів. Відповідач 21.02.2025 через підсистему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву в якій з вказаними доводами позивача не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке. 29.11.2007 року сторони уклали кредитний договір № MKMOGA00000285 (надалі - Договір). Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 38750.00 дол.США, з яких 35 тис. дол. США - на споживчі цілі та 3750.00 дол.США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому п.п. 2.1.3, 2.2.7, зі сплатою за користування відсотків у розмірі 0.92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту 3.00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту 0.20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного договору. Кредит видано на термін до 28.11.2017 р. За даною кредитною угодою позивачем останній платіж було вчинено в листопаді 2010 року. Оскільки протягом 2011 року позичальник не сплачував жодних коштів, банком з метою створення сприятливих умов для виконання Позичальником зобов`язань за Кредитом договором було запропоновано укласти додаткову угоду. 20.09.2012 року [PERSON] підписав Додаткову угоду до кредитного договору № MKMOGA00000285 від 29.11.2007 року (далі - Додаткова угода). Умови Додаткової угоди, як і умови кредитного договору, який позивачем не оспорюється, також включають видачу кредиту на сплату страхових платежів. З цього приводу зазначаємо, що п. 2.2.7 Кредитного договору не було змінено Додатковою угодою, відтак порядок кредитування страхових платежів діє в редакції Кредитного договору від 29.11.2007 р. Щодо неправомірності включення до Додаткової угоди додаткових платежів, таких як «винагороди за надання фінансового інструменту» зазначає, що вказані винагороди умовами договору визначені та погодженні. Банком на виконання положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано позичальнику всю необхідну інформацію в письмовому вигляді. Також додатком до Додаткової угоди є Графік погашення заборгованості, з якого чітко вбачається сума коштів до погашення в розрізі кожного з платежів: тіла кредиту, відсотків, щомісячної комісії. Результатом ознайомлення та погодження позивачем умов додаткової угоди є факт підписання сторонами кредитного договору. В Додатковій угоді відсутні несправедливі положення щодо позичальника. Позивач у позові не конкретизує які саме положення додаткової угоди є несправедливими. Збільшення місячного платежу та суми коштів до повернення банку не може розцінюватись як несправедлива умова лише через сам по собі більший розмір платежу. Щодо валюти кредиту зазначає, що законодавчими актами, не заборонено банку здійснювати операції в іноземній валюті. Стосовно умови Додаткової угоди, якою сторони погодили збільшити строк позовної давності, зазначає, що ст.259 Цивільного кодексу України не встановлено граничної межі збільшення строку позовної давності за домовленістю сторін. Також відповідач просить врахувати, що з моменту укладення Додаткової угоди (20.09.2012 року) минуло 13 років. Відтак, вважає за необхідне заявити про застосування строку позовної давності до вимог позивача про визнання недійсним правочину. Ухвалою суду від 03 січня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 20 березня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно до частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За положеннями частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин першої, другої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно положень частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Цивільного кодексу України). Оспорювання ж правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Як установлено судом 29.11.2007 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] уклали кредитний договір № MKMOGA00000285 (надалі - Договір). Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 38750.00 дол.США, з яких 35 тис. дол. США - на споживчі цілі та 3750.00 дол.США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому п.п. 2.1.3, 2.2.7, зі сплатою за користування відсотків у розмірі 0.92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту 3.00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту 0.20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного договору. Кредит видано на термін до 28.11.2017. За даною кредитною угодою [PERSON] останній платіж було вчинено в листопаді 2010 року. Оскільки протягом 2011 року позичальник не сплачував коштів згідно кредиту, що не заперечується позивачем, банком з метою створення сприятливих умов для виконання Позичальником зобов`язань за Кредитом договором було запропоновано укласти додаткову угоду. 20.09.2012 року позивач підписав Додаткову угоду до кредитного договору №MKMOGA00000285 від 29.11.2007 року (далі - Додаткова угода). Позивач стверджує, що уклавши Додаткову угоду реальна вартість кредиту для позичальника збільшилась оскільки включає в себе умови щодо видачі кредиту для сплати чергових страхових платежів, а саме Договору страхування заставного майна та Договору особистого страхування Позичальника, які фактично сплачувалися Банком самостійно за рахунок кредитних коштів; додаткові платежі, такі як винагорода за надання фінансового інструменту. Інформацію щодо суттєвого подорожчання кредиту та реальної процентної ставки за користування кредитними коштами йому не доведена. Відповідно до умов спірного договору, який укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, відтак особливості регулювання відносин сторін визначаються і Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Абзац другий частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачає, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Додатковою угодою, як і умови кредитного договору, який позивачем не оспорюється, передбачено видачу кредиту на сплату страхових платежів, про що свідчить те, що п. 2.2.7 Кредитного договору не було змінено Додатковою угодою, відтак порядок кредитування страхових платежів діє в редакції Кредитного договору від 29.11.2007. Щодо неправомірності включення до Додаткової угоди додаткових платежів, таких як винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. Даного Договору, то Кредитним договором від 29.11.2007 теж передбачено сплату даних винагород в такому ж розмірі та порядку, про несправедливість чи недобросовісність яких позивач не заявляє, оскільки кредитний договір позивачем не оспорюється. Отже вказані винагороди за надання фінансового інструменту визначені та погодженні умовами договору. Банком на виконання положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді. Також додатком до Додаткової угоди є Графік погашення заборгованості, з якого чітко вбачається сума коштів до погашення в розрізі кожного з платежів: тіла кредиту, відсотків, щомісячної комісії. Результатом ознайомлення та погодження позивачем умов додаткової угоди є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією - [PERSON] сплачував визначені Додатковою угодою періодичні платежі до квітня 2014 року. Таким чином, Додаткова угода укладена відповідно до норм чинного законодавства та є чинною. Згідно правової позиції, викладеною у постанові Верховного суду України № 6-1341цс15 від 02.12.2015, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів) згідно положень ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України. Також, не відповідає дійсності твердження позивача, що умови Додаткової угоди не передбачають відповідальності банку за порушення умов договору. Зокрема, пункт 8 додаткової угоди вказує, що "всі інші умови Договору лишаються незмінними". Отже, є чинними умови Кредитного договору, що передбачають відповідальність банку у випадку порушення умов договору. З огляду на викладене, суд критично оцінює доводи позивача про ненадання йому Банком інформації щодо реальної вартості кредитного договору. Стосовно твердження позивача про включення до Додаткової угоди несправедливих умов суд зазначає наступне. Згідно ст. 627 Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У питанні щодо несправедливих умов кредитного договору необхідно керуватись частиною 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Законодавець конкретизує, які саме умови кредитних договорів слід вважати несправедливим. Позивач у позовній заяві не конкретизує які саме положення додаткової угоди є несправедливими. Разом з тим збільшення місячного платежу та суми коштів до повернення банку само по собі не може розцінюватись як несправедлива умова. Про незаконність (чи то несправедливість) умов додаткової угоди позивач зазначає також включення додаткових платежів на користь Банку. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Крім того, на зазначені правовідносини поширюється і дія статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати, зокрема і на стадії виконання договору споживчого кредиту, а саме: право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах. За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом, послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16. Щодо валюти кредитування. Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Дана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, однак ч. 3 даної статті дозволяє використовувати іноземну валюту, а також платіжні документи в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями у випадках та на умовах встановлених законом. Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України «Про Національний банк України». Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії Національним банком України. ПАТ КБ «ПриватБанк» видано генеральну ліцензію №22 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, в додатку якої зазначено перелік валютних операцій, які має право здійснювати ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно з ч.1 ст.49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст.2 Закону коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті. Висновок щодо правомірності здійснення банками операцій з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії також підтверджено судовою практикою, зокрема постановою Вищого господарського суду України від 14.10.2009р. №24/43-09-1527. Таким чином, Банк має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов`язання за Кредитним договором відповідає вимогам законодавства. Також слід врахувати правову позицію Верховного суду України у справі за № 6- 145цс14, в якій викладено наступне: «Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом». Отже, ризики надання кредиту в іноземній валюті рівною мірою були і є ризиками як банку так і позичальника, такі ризики жодним чином не свідчать про нечесну підприємницьку практику, введення споживача в оману тощо. [PERSON] свідомо обрав ПАТ КБ «ПриватБанк» для кредитування власних поточних потреб, уклав договір на отримання кредиту в іноземній валюті, отримав кредитні кошти та розпорядився коштами на власний розсуд. Крім того, додаткова угода є відповідно додатком до основного договору, вона не анулює кредитний договір, а вносить відповідні поправки в ті пункти, які сторони узгодили на момент підписання такої угоди. Щодо умови Додаткової угоди, якою сторони погодили збільшити строк позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Як вбачається з наведеної норми Цивільного кодексу України, такий не встановлює граничної межі збільшення строку позовної давності за домовленістю сторін. Частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Також, слід зауважити, що умова додаткової угоди про збільшення строку позовної давності не являється несправедливою умовою в розумінні частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення договору). При укладенні додаткової угоди кредитного договору позичальник був обізнаний про зазначені договірні умови і свідомо погодився з ними, про що свідчить підпис на додатковій угоді без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов. Додаткову угоду від 20.09.2012 року до Кредитного договору MKMOGA00000285 від 29.11.2007 укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже така була укладена саме через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, і враховуючи поведінку позичальника, а саме систематичне порушення з його боку умов кредитування, банк був змушений включити до умов кредитного договору збільшений строк позовної давності. При застосуванні принципу добросовісності та справедливості слід врахувати, що пунктом першим вказаної Додаткової угоди банк зменшив суму заборгованості позичальника на 5370.36 дол. США, що складалась із заборгованості по пені через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань. Крім того, слід враховувати, що позивач самостійно та добровільно обрав АТ КБ «ПриватБанк» для кредитування. Позивач, як під час укладення 20.09.2012 додаткової угоди до кредитного договору, так і протягом наступних дев`яти років жодних заперечень щодо її умов не заявляв, будь-яких претензій щодо збільшення строку позовної давності не мав, як і не висловлював незгоду з окремими пунктами додаткової угоди, не здійснював дій щодо відмови від додаткової угоди. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, які допомагають поновити (визнати) порушені (оспорювані) права та вплинути на правопорушника. Порушене цивільне право чи цивільний інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У даній справі вирішується спір щодо недійсності додаткової угоди з тих підстав, що на думку позивача оспорюваним договором порушені його права, а тому на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України сторона просила його визнати недійсним. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які склалися між сторонами, суд зазначає, про те, що зважаючи на встановлені обставини, слід констатувати, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, які не залишають сумніву у їх достовірності, що укладаючи оспорюваний договір сторони діяли не добросовісно, з порушенням вимог ст.ст.203, 215 ЦК України, а тому у справі відсутні достатні правові підстави для визнання Додаткової угоди від 20.09.2012 до Кредитного договору NMKMOGA00000285 від 29.11.2007, укладеної між [PERSON] , як позичальником, з одного боку, та ПАТ КБ «Приватбанк», як кредитодавцем, з другого боку недійсною. Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129). Суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог повністю через їх необґрунтованість. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed