Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

11.02.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому проситься тягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором №140-04/04-2006А від 04.04.2006 року в сумі 90472,36 грн., а також покласти на відповідачів понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 04.04.2006 року між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №140-04/04-2006А. За вказаним договором банк надав кредит в сумі 14396,00 дол. США, а позичальник зобов`язався повертати кредит згідно встановленого графіку, але в будь-якому випадку не пізніше 04.04.2012 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04.04.2006 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки №140-04/04-2006А, за яким відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. 20.04.2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» був укладений договір факторингу №05/12, за яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №140-04/04-2006А від 04.04.2006 року. На момент укладення договору факторингу сума заборгованості становила 9086,24 дол. США, з яких - 5410,03 дол. США основна сума боргу та 3676,21 дол. США - заборгованість за відсотками. Також відповідно до п. 4.1. кредитного договору, стягненню підлягає пеня за порушення термінів погашення грошових зобов`язань в розмірі 17918,73 грн. Заборгованість за основним зобов`язанням в гривневому еквіваленті становить 72553,63 грн. Ухвалою суду від 13.03.2014 року було відкрите провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Заочним рішення суду від 12.05.2014 року позов задоволений. Ухвалою суду від 20.08.2021 року поновлено відповідачу [PERSON] строк для подання заяви про перегляд заочного рішення, відповідне заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва скасоване та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.06.2022 року за клопотанням сторони відповідача [PERSON] у справі призначено проведення судово-почеркознавчої експертизи, витребувано оригінал досліджуваного документу та зупинене провадження у справі до отримання висновку судової експертизи. Ухвалою суду від 03.11.2022 року відновлене провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні для вирішення клопотання експерта про надання додаткових матеріалів. Ухвалою суду від 06.12.2022 року за клопотанням сторони позивача призначений розгляд справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 13.12.2022 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] витребувано документи для забезпечення проведення у справі судово-почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 13.12.2022 року погоджено для використання в якості порівняльного матеріалу при проведенні дослідження підписи відповідача [PERSON] , які містяться в матеріалах справи, направлено матеріали справи для продовження проведення експертизи та зупинене провадження у справі до отримання висновку судової експертизи. Ухвалою суду від 06.04.2023 року відновлене провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні для вирішення клопотання експерта про надання додаткових матеріалів. Ухвалою суду від 19.06.2023 року в порядку процесуального правонаступництва залучено до участі у справі замість позивача ТОВ «Вердикт Капітал» - ТОВ «ДЕБТ ФОРС». Ухвалою суду від 05.12.2023 року повторно направлено на виконання ухвалу суду про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи та зупинене провадження у справі до отримання висновку судової експертизи. Ухвалою суду від 19.08.2024 року відновлене провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 24.01.2025 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявні клопотання сторони позивача про розгляд справи без участі представника. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, направлені на їх адреси судові повістки повернулись до суду без вручення адресатам. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кінебас О.М. отримав судову повістку про виклик до суду на 31.03.2025 року - 17.02.2025 року, однак в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 04.04.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір №140-04/04-2006А за яким позичальник отримав кредит в сумі 14396,00 дол. США (еквівалент 72699,80 грн.) та зобов`язався повернути кредитні кошти до 04.04.2012 року. За користування кредитними коштами позичальник зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 12,5 відсотків річних. За змістом ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (ст. 1056-1 ЦК України). Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст.ст. 546, 547, 549 ЦК України). Пунктом 7.1. договору кредиту передбачено, що за порушення термінів повернення кредиту та/або процентів за кредит та/або комісій позичальник сплачує банку додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню з розрахунку 0,2 відсотка від суми зазначеної заборгованості (суми кредиту та/або процентів по кредиту та/або комісії), розрахованої за кожен день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня. Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, станом на 25.01.2014 року борг за договором кредиту становить 90472,36 грн.. з яких: 72553,63 грн. - борг за кредитом та відсотками; 17918,73 грн. - пеня за період з 15.05.2012 року по 13.08.2013 року. Вказаний розрахунок заборгованості жодний з відповідачів не оспорював, відтак суд виходить з достовірності відомостей про розмір заборгованості за договором кредиту. Убачається, що в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, 04.04.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», позичальником [PERSON] та поручителем [PERSON] був укладений договір поруки №140-04/04/2006А, за яким поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник, в тому числі за повернення основної суми боргу, процентів за користування кредитними коштами, відшкодування можливих збитків, сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених у кредитному договорі. Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. За змістом ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позовну щодо стягнення з нього заборгованості посилався на те, що договору поруки він не підписував, у зв`язку із чим у справі було призначено проведення судово-почеркознавчої експертизи. За змістом висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №28907/23-32 від 22.07.2024 року, підписи від імені [PERSON] , що містяться в трьох графах «Поручитель» у договорі поруки №140-04/04-2006А від 04.04.2006 року, виконані, імовірно, не [PERSON] , а іншою особою, з наслідуванням підпису [PERSON] без використання будь-яких технічних засобів. Експерт зазначив, що наведені у висновку розбіжні ознаки хоча й стійкі, проте, враховуючи обмежений обсяг вільних зразків підпису [PERSON] , зіставлених за часом виконання з досліджуваними підписами, які не зважаючи на клопотання не були надані, у сукупності своїй достатні лише для імовірного висновку про те, що ці досліджувані підписи від імені [PERSON] , що містяться у трьох графах «Поручитель» у договорі поруки №140-04/04-2006А від 04.04.2006, виконані, імовірно, не [PERSON] , а іншою особою, з наслідуванням підпису [PERSON] без використання будь-яких технічних засобів. Що ж стосується встановлених збіжних ознак, то вони імовірніше за все пояснюються виконанням даних досліджуваних підписів з наслідуванням підпису [PERSON] . Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України , доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки відповідач [PERSON] у даній справі заперечуючи проти задоволення позовних вимог посилався на те, що ним не підписувався договір поруки, саме він мав довести належними, допустимими, достовірним та достатніми доказами ту обставину, що договору поруки він не підписував. Висновок проведеної у справі судово-почеркознавчої експертизи не є достатнім доказом для належного висновку про те, що [PERSON] не підписував договору поруки, оскільки експертний висновок містить посилання на ймовірне не підписання [PERSON] договору поруки, тобто не дає однозначної відповіді на поставлене судом питання судової експертизи. За таких умов, [PERSON] мав надати суду інші належні, достовірні та допустимі докази, що свідчили б про дійсне не підписання ним договору поруки, і які б в сукупності з висновком судової експертизи свідчили б про їх достатність для належного висновку про те, що [PERSON] договору поруки не підписував. Ураховуючи викладене суд дійшов висновку про недоведеність стороною відповідача [PERSON] власних заперечень проти позову щодо не підписання зазначеним відповідачем договору поруки. Водночас, вивчивши матеріали справи та зміст договору поруки, суд вважає, що у задоволенні позову в частині відповідача [PERSON] слід відмовити через припинення поруки станом на час звернення кредитора до суду, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 559 ЦК України (в редакції на час укладення договору поруки та звернення кредитора до суду із позовом ), порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Із матеріалів справи вбачається, що позичальник [PERSON] мав повернути кредит у термін до 04.04.2012 року, разом з цим, із позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту, у тому числі з поручителя, позивач звернувся у лютому 2014 року, тобто через 1 рік та 9 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення основного зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України). Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). Ураховуючи викладене суд дійшов висновку, що передбачені у п. 3.2. договору поруки умови про припинення поруки з припиненням всіх зобов`язань позичальника за кредитним договором, не є встановленим договором строком припинення поруки, а тому кредитор мав подати позов до поручителя протягом шести місяців з моменту настання строку погашення основного зобов`язання, але звернувся до суду через 1 рік та 9 місяців після закінчення строку кредитування (04.04.2012 року), відтак порука [PERSON] припинилась і кредитор не має права на солідарне стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики, тому в частині відповідача [PERSON] суд у стягненні заборгованості відмовляє. На підставі викладеного,

Outcome: partial