Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

у жовтні 2024 року позивачі звернулись до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що все життя позивачі разом із сім`єю проживали в Луганській області, але після 24 лютого 2022 року, у зв`язку із початком військової агресії російської федерації проти народу України, вимушені покинути свої домівки та переїхати в більш безпечну частину країни. На час звернення з позовом житло, в якому позивачі проживали квартира за адресою: [ADDRESS] , перебуває у спільній власності позивачів на підставі свідоцтва про право власності н житло від 17 квітня 1995 року № [NUMBER] . Вказують, що підтвердженням права власності позивачів на квартиру є наявні оригінали документів, а саме: свідоцтво про право власності на житло від 17 квітня 1995 року № 7722, ордер № 180 від 24 травня 1977 року, технічний паспорт від 31 березня 1995 року. З метою реалізації права на компенсацію за втрачене майно або отримання житла від держави позивачі намагались внести відомості про руйнування свого житла в додаток ««ДІЯ» втрачене майно», але при вчиненні цих дій їм стало відомо, що вищевказана квартира не зазначена в державному реєстрі прав на нерухоме майно. 04 липня 2024 року позивачі звернулись з заявою щодо внесення житла в реєстр прав на нерухоме майно до Департаменту комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно КМР Дніпропетровської області. 11 липня 2024 року позивачами отримано відмову у внесенні відомостей до державного реєстру права на нерухоме майно № 74070920. Без внесення відомостей в реєстр прав на нерухоме майно позивачі не зможуть реалізувати право на компенсацію за втрачене житло. Позивачі зазначають, що, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про зареєстроване право власності на вищевказану квартиру, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності на квартиру, яка міститься на паперових носіях у БТІ, що знаходиться на тимчасово окупованій території України на даний час неможливо, позивачі не можуть розпоряджатися своїм майном та не мають можливості отримати відповідну компенсацію за пошкодження свого нерухомого майна, що порушує їх право власності, у зв`язку з чим вони звернулись з цим позовом до суду. Постановленою суддею Заводського районного суду м. Дніпродзержинська ухвалою від 07 жовтня 2024 року позовну заяву передано на розгляд за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Постановленою суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ухвалою від 16 січня 2025 року прийнято цивільну справу до провадження, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Від позивачів витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали доказів, доданих у копіях до позову. У судовому засіданні 17 лютого 2025 року судом оглянуто оригінал доказу, наданий позивачкою на виконання ухвали суду. Також постановленою у судовому засіданні ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачі в судове засідання не з`явились, кожен окремо надали заяви, в яких просили проводити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, також не заперечували проти ухвалення рішення в заочному порядку. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи, дослідивши оригінал доказу, висновує таке. З дослідженого в судовому засіданні оригіналу та долученої позивачами до позову копії свідоцтва про право власності на житло встановлено, що 17 квітня 1995 року Фондом комунального майна видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 56,20 кв. м, а відновна вартість на момент приватизації 983 500 крб. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 13 квітня 1995 № 7722 та містить печатку Виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради, підпис відповідної посадової особи. Зворотна сторона свідоцтва містить: штамп та печатку Фонду комунального майна та підпис посадової особи про реєстрацію права спільної сумісної власності в реєстрову книгу за № 1706; штамп та печатку Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк про реєстрацію права власності на нерухоме майно за позивачкою з підписом посадової особи, про що здійснено запис у реєстрову книгу за № 440 від 05 червня 1995 року /а.с.12/. З долученої позивачами копії технічного паспорту квартири [ADDRESS] , вбачається підтвердження відомостей про площу квартири (загальна 56,2 кв. м, житлова 40,3 кв. м), відомостей про власників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с.14-15/. Технічний паспорт містить печатки відповідальних осіб виконавця, підписи посадових осіб. З відмітки у копії паспорта громадянина України позивача [PERSON] , серія [NUMBER] вбачається, що з 25 жовтня 1994 року місце проживання позивача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] /а.с.4-5/. З копії довідки від 17 грудня 2022 року № 1208-5002420450 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що місце проживання/перебування позивача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] /а.с.9/. З долученої до позову копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] встановлено, що [INFO] [PERSON] помер /а.с.11/. З копії довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру позивачки [PERSON] , від 20 серпня 2019 року № 264680-2019 вбачається, що місце проживання позивачки зареєстровано за адресою: [ADDRESS] /а.с.7/. З копії довідки від 03 квітня 2022 року № 1208-5000690330 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що місце проживання/перебування позивачки зареєстровано за адресою: [ADDRESS] /а.с.10/. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Бабець Н. В., Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради від 11 липня 2024 року № 74070920 позивачам відмовлено у проведенні реєстраційних дій з реєстрації права власності. Підставою рішення державного реєстратора зазначено, зокрема, те, що заявниками для реєстрації права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було подано свідоцтво про право власності від 17 квітня 1995 року, видане Фондом комунального майна м. Сєвєродонецька та технічний паспорт, виданий Бюро технічної Інвентаризації, м. Сєвєродонецька станом на 31 березня 1995 року. Під час здійснення пошуків у Державному реєстрі прав за адресою: [ADDRESS] , не встановлено людного запису про права власності на заявлений об`єкт нерухомого майна. Враховуючи вищевикладене, державним реєстратором було прийняте рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та надіслано запит до Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про підтвердження набуття права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . 11 липня 2024 року за вих. № 2196ВА надійшла відповідь від Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, в якій зазначено, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ (далі - БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Севєродонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою російською федерацією, БТІ не може виконувати свої функції, в тому числі надавати інформацію на запити державних реєстраторів про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01 січня 2013 року. Отже, враховуючи вищезазначене та відсутність будь-яких записів щодо права власності на заявлений об`єкт нерухомого, майна державний реєстратор позбавлений можливості вчинити дії, спрямовані на проведення державної реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.19/. Вказана в рішенні державного реєстратора № 74070920 інформація стосовно неможливості перевірки права власності також підтверджується наданою позивачами копією відповіді Сєвєродонецької МВА Сєвєродонецького району Луганської області від 11 липня 2024 року № 2196ВА /а.с.20/. Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк. Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачам майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності. Вирішуючи позов, суд ураховує таке. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, чинній на 26 лютого 1996 року передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. У позивачів наявні документи, що засвідчують їх право власності (свідоцтво про право власності на житло), яке зареєстровано згідно з чинного на момент його видачі законодавства, однак відсутність можливості перевірки дійсності його видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивачів права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у зв`язку з тимчасовою окупацією рф території України, позбавляє позивачів можливості довести своє право. Верховний Суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. На день розгляду справи територія Сєвєродонецької міської територіальної громади є окупованою. Сєвєродонецька міська територіальна громада зазначена в Переліку територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженому наказом Мінреінтеграції від 25 квітня 2022 року № 75. Вона також зазначена як тимчасово окупована територія російською федерацією у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженому наказом Мінреінтеграції від 22 грудня 2022 року № 309, який став на заміну зазначеному вище Переліку. Внаслідок викладеного відновити документ, отримати його дублікат чи засвідчену з оригіналу копію як позивач, так і суд позбавлені можливості. Позивачами право власності набуте у 1995 році. Надані позивачами докази у виді свідоцтва про право власності на житло, технічного паспорту видані та посвідчені органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1995 рік Сєвєродонецьким БТІ, з відповідними відмітками про реєстрацію набуття права власності, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру. Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про право власності позивачів, отримання інформацію щодо зареєстрованого права власності позивачів на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) є неможливим, іншого порядку підтвердження права власності у відносинах, що склалися, державою не встановлено, суд висновує, що позивачі не можуть розпоряджатися своїм майном через невизнання державою їх права власності, що, в свою чергу, порушує таке їх право. Водночас суд ураховує і те, що при набутті права власності спірну квартиру передано у спільну сумісну власність (без визначення часток) не лише позивачам [PERSON] та [PERSON] , а й [PERSON] , який помер [INFO] у місті Кремінна Луганської області. Викладені у позові вимоги та їх обґрунтування вказують на те, що позивачі просять визнати за ними право власності на квартиру в цілому. Водночас у позові позивачі не просять визнати за ними право власності на частку майна у спірній квартирі, яке залишилося після смерті [PERSON] не зазначають у позові та не надають доказів спадкоємства після його смерті, звернення до нотаріуса після смерті [PERSON] , прийняття спадщини, видачі свідоцтва про право на спадщину, наявності чи відсутності заповіту, тощо. Відносини спадкування та переходу права власності у цьому випадку регулюються положеннями Книги шостої Цивільного кодексу України. Так, за ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. За таких обставин, позов підлягає до задоволення частково, лише у частині щодо визнання за позивачами права на частки у спільному сумісному майні - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Щодо частки позивачів у праві власності. За ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Зважаючи на те, що у правовстановлюючому документі вказано про належність майна до спільної сумісної власності (без визначення часток), позивачів а також померлого [INFO] [PERSON] , доказів набуття позивачами права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на його частку вказаної квартири суду не надано, доказів відхилення від рівності часток у праві спільної сумісної власності також не надано та такі обставини у позові не аргументовані, суд висновує, що позов підлягає задоволенню частково та за позивачами слід визнати право спільної часткової власності у розмірі по 1/3 частині вищевказаного майна за кожним. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачами доведено їх право власності на спірну квартиру належними та допустимими, достатніми доказами та існуючі перешкоди для його реалізації. На підставі викладеного та

Outcome: partial