Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

Вінницький національний технічний університет звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що позивач Вінницький національний технічний університет (далі ВНТУ) є юридичною особою публічного права та володіє правом оперативного управління від імені держави Україна в особі Міністерства освіти та науки України будівлею (гуртожиток № 5), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1290251105101 за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] з 01.09.2013 р. до 30.06.2017 р. навчався у Вінницькому національному технічному університеті на денній формі навчання за освітнім ступенем бакалавра за спеціальністю 6.050802 Електронні пристрої та системи та з 01.09.2017 р. до 15.01.2018 р. на денній формі навчання за освітнім ступенем магістр за спеціальністю 170 Електроніка (спеціалізація: Електронні прилади та пристрої) у зв`язку з чим йому з 10.09.2013 р. було надано дозвіл проживати в студентському гуртожитку № 5 Вінницького національного технічного університету та була проведена реєстрація місця проживання у органах місцевого самоврядування, відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» за адресою : [ADDRESS] . Відповідач після моменту відрахування припинення освітніх правовідносин Позивачем з 15.01.2018 р. і до моменту подання цієї позовної заяви до суду не знявся з реєстрації місця проживання у гуртожитку № [NUMBER] ВНТУ, не зважаючи на те, що після 15.01.2018 р. у ньому фактично не проживає та не зберігає особистих речей, фактичне його місце проживання Позивачеві невідомо, проте задеклароване/зареєстроване його місце проживання продовжує залишатися студентський гуртожиток № 5 Вінницького національного технічного університету за адресою : [ADDRESS] . При цьому, реєстрація місця проживання Відповідача у спірному житловому приміщенні створює Позивачеві перешкоди у реалізації права користування та розпорядження майном (житлом). Вищезазначене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогою про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою секції по [ADDRESS] . Згідно з ухвалою суду від 25.02.2025 р. в справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. 25.03.2025 року від відповідача на електронну адресу суду надійшов відзив на позов, зі змісту якого відповідач визнав позов. 26.03.2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача не заперечував щодо прийняття судом визнання відповідачем позовних вимог. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приймаючи до уваги, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 13.10.2017 Вінницький національний технічний університет володіє правом оперативного управління від імені держави Україна в особі Міністерства освіти та науки України будівлею (гуртожиток № 5), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1290251105101 за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , з 01.09.2013 р. до 30.06.2017 р. навчався у Вінницькому національному технічному університеті на денній формі навчання за освітнім ступенем бакалавра за спеціальністю 6.050802 Електронні пристрої та системи та з 01.09.2017 р. до 15.01.2018 р. на денній формі навчання за освітнім ступенем магістр за спеціальністю 170 Електроніка (спеціалізація: Електронні прилади та пристрої), у зв`язку з чим йому з 10.09.2013 р. було надано дозвіл проживати в студентському гуртожитку № 5 Вінницького національного технічного університету та була проведена реєстрація місця проживання в органах місцевого самоврядування, відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» за адресою : [ADDRESS] . Відповідач після моменту відрахування та припинення освітніх правовідносин з Позивачем з 15.01.2018 р. і до моменту подання цієї позовної заяви до суду не знявся з реєстрації місця проживання у гуртожитку № [NUMBER] ВНТУ, не зважаючи на те, що після 15.01.2018 р. у ньому фактично не проживає та не зберігає особистих речей, фактичне його місце проживання Позивачеві невідомо, проте задеклароване/зареєстроване його місце проживання продовжує залишатися студентський гуртожиток №5 Вінницького національного технічного університету за адресою : [ADDRESS] . З відповіді Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради № 3978 від 27.01.2025р. вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Вищевказане узгоджується із змістом заяви про визнання позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно із ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Право відповідача на користування чужим майном (спірною житловою кімнатою у гуртожитку) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ст. 406 ЦК України. Судом відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог відповідачем є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в цьому випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою : секції по [ADDRESS] (Гуртожиток № 5 Вінницького національного технічного університету), тобто задоволення позову. Відповідно до Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» і п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, це судове рішення після набрання ним законної сили є підставою для зняття відповідача із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №4319 (внутрішній номер 386766344) від 05.12.2024 року. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому судом прийнято до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, а також положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає суму 1211,20 грн. підлягає поверненню позивачу з державного бюджету, а решта 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає суму 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Доказів понесення інших судових витрат сторонами не подано.

Outcome: approved