Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Корольовського районного суду м. Житомира із позовною заявою, в якій просить: - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (ЄДРПОУ 36483471) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) невиплачену заробітну плату в розмірі 61 305 (шістдесят одну тисячу триста п`ять) гривень 38 коп.; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (ЄДРПОУ 36483471) на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 43 813 (сорок три тисячі вісімсот тринадцять) грн 35 коп.; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (ЄДРПОУ 36483471) на користь [PERSON] 18 153 (вісімнадцять тисяч сто п`ятдесят три) грн компенсації за невикористану відпустку; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (ЄДРПОУ 36483471) на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 (десять тисяч) грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 2021 року працювала на посаді менеджера з постачання в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» та згідно наказу №Z00/25/03/015 від 26.03.2024 звільнена на підставі п.1 ст.36 КзПП України. В день звільнення товариство не провело з [PERSON] розрахунок та не здійснило виплату належних позивачу коштів. Відповідно до довідки ТОВ «ДІЄСА», розмір її заробітної плати за два місяці, які передували звільненню склав - 15 300,00 грн за січень та 15 300,00 грн за лютий 2024 року. Позивачкою самостійно здійснено розрахунок заборгованості на момент звернення до суду в розмірі 133 271,73 грн, з якої 18 153,00 грн компенсація за невикористану відпустку, 61 305,38 грн - заробітна плата; 43 813,35 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку, 10 000,00 грн - відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира у даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач відзиву на позовну заяву не подавав. Ухвала про відкриття провадження у справі направлена в електронному вигляді до електронного кабінету відповідача. Згідно ч.1 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] в період з 12.11.2021 по 26.03.2024 працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», в тому числі, на посаді менеджера з постачання відділу з продажу персональної та споживчої електроніки Департаменту торгової комерції. 26.03.2024 [PERSON] звільнено з займаної посади згідно наказу №№Z00/25/03/015 від 25.03.2024 за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці серії [NUMBER] та копією наказу. Оскільки відповідачем не було здійснено розрахунок з позивачкою на момент її звільнення, остання звернулася до суду із цим позовом про стягнення належних їй сум, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу., За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до розрахункового листа за березень 2024 року, виданого Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», заборгованість товариства перед [PERSON] по заробітній платі складає 73 116, 86 грн (з вирахуванням податків), з якої компенсація за невикористану щорічну відпустку складає 17 849,40 грн (без вирахування податків). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 у справі №9901/407/19 вказано, що, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів Сума заборгованості без вирахування податків на момент подання позову складає 87 374, 65 грн ((73 116, 86 грн + (73 116, 86 грн *19,5%)) та на момент ухвалення рішення складає 89 933,74 грн ((73 116, 86 грн + (73 116, 86 грн *23%)). Разом з тим, позивачем самостійно розраховано суму заборгованості без вирахування податків в розмірі 79 458,38 грн (61 305,38 грн + 18 153 грн). Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог в сумі 79 458,38 грн. Щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум, то суд зазначає наступне. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Пленум Верховного Суду в п.20 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13 постановив, що суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно з п.5 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року, зі змінами, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно розрахункових листів, заробітна плата [PERSON] вТОВ «ДІЄСА» за січень 2024 року склала 15 300,00 грн та 15 300,00 грн за лютий 2024 року. Отже, середньоденна заробітна плата позивачка становила 695,45 грн (15 300 грн*2/44 р.д.). Час затримки виплати заробітної плати з 27 березня 2024 року по 21 червня 2024 року (в межах заявлених позовних вимог) складає 63 робочих дні, у зв`язку з чим середній заробіток для виплати [PERSON] компенсації за час затримки розрахунку при звільненні становить 43 813,35 грн (63 р.д. х 695,45 грн) (до вирахування податків). Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди. Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України). У постановах Верховного Суду від 25.05.2022 року в справі №487/6970/20, від 24.01.2024 у справі № 755/3443/21 зазначено, що: «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи при рівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 в справі №487/6970/20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 в справі №477/874/19 вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати». У постанові Верховного Суду від 17.11.2023 у справі №326/789/21 зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 у справі №6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати». Аналогічний висновок викладений у постанові від 24.01.2024 у праві №755/3443/21. Позивачка просить стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 10 000,00грн. На обґрунтування цих вимог зазначає, що відповідач допустив порушення її трудових прав, як наслідок позивач тривалий час був позбавлена можливості отримати належну заробітну плату та розпоряджатися нею на власний розсуд, що призвело до втрати нормальних зв`язків і вимагало від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя, що спричинило душевні страждання. Позивачка вимушена в судовому порядку відновлювати свої порушені трудові права. Суд погоджується із доводами позивача про те, що невиплата заробітної плати, яка повинна бути виплачена у передбачені строки та на отримання якої позивач розраховував, призвела до порушення прав [PERSON] . Порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з невиплатою їй заробітної плати призвели до моральних страждань, які полягали у відсутності можливості розпоряджатися належними їй коштами, позбавлення засобів для існування, що безумовно призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку засобів для існування. З урахуванням періоду, протягом якого заборгованість по заробітній платі не була виплачена позивачу, та того, що позивачка обґрунтовувала завдану їй моральну шкоду порушенням її прав, а також, виходячи з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивачки відповідачем, засад розумності та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у розмірі 1 453,44 грн, а саме: за вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 484,48 грн (5000/10 000 грн х 968,96 грн) та за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 968,96 грн.

Outcome: partial