Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

До суду 16.01.2025 надійшла позовна заява позивача, в якій він просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком за місцем його проживання. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він перебував у тривалих відносинах з відповідачем. В цих відносинах у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Після народження дитини, відносини між позивачем та відповідачем погіршилася, наразі стосунки не підтримуються. Відповідач тривалий час участь у вихованні дитини не приймає, постійно покидала будинок, вела аморальний спосіб життя. Приблизно 01.09.2012 позивач звернувся до комісії з питань захисту прав дитини із заявою про вирішення спору стосовно визначення місця проживання спільного сина. 25.09.2012 рішенням №15/4 місце проживання сина визначено з позивачем. [PERSON] з 2011 року проживає з позивачем, для нього створено всі необхідні умови для проживання /виховання/ навчання, позивач самостійно виховує та утримує сина. Позивач не чинить відповідачу перешкод у спілкуванні з сином, проте з 2011 року відповідач сина не навідувала. 07.01.2025 службою з питань захисту прав дітей повторно проводилося обстеження умов проживання дитини. Позивач офіційно працевлаштований, спиртними напоями не зловживає, характеризується з позитивної сторони, приділяє достатньо уваги вихованню та розвитку сина. У зв`язку з чим просить визначити місце проживання сина з ним. Позивач надав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач у судові засідання, призначені на 11.03.2025 та 31.03.2025 не з`явилася, відзив на позов не надала, про відкриття провадження в справі та про проведення судових засідань повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи в її відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи до суду не з`явився, про місце та час судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином. Суд, розглянувши позов, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що [INFO] в м. Чугуїв народився [PERSON] , батьками якого записано [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 08.06.2011 (а.с.6). 25.12.2012 рішенням Комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Чугуївської міської ради №15/4 (копія а.с.15) вирішено вважати за можливе визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Згідно копії довідки №Л-18/6574-28А від 06.11.2024 (а.с.10) за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно акту обстеження умов проживання, проведеного 07.01.2025 за адресою: [ADDRESS] (а.с.9) за вказаною адресою умови проживання добрі, для виховання та розвитку дитини створено такі умови: дитина має окрему облаштовану кімнату, відповідно його віку та потреб спальне ліжко, письмовий стіл, комп`ютер, житло має 2 кімнати, санвузол, кухня зі всіма зручностями, комунікації всі в наявності та функціонують. Згідно довідки від 08.01.2025 (а.с.12) [PERSON] працює в ФО-П [PERSON] на посаді водія з 12.11.2024. Згідно характеристики від 08.01.2025 (а.с.11) [PERSON] , [INFO]., за час роботи в ФО-П [PERSON] на посаді водія зарекомендував себе як відповідальний та дисциплінований працівник, підтримує хороші взаємовідносини з колективом, дотримується корпоративних правил. Згідно з ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно листа представника органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Чугуївської міської ради (а.с.24) надати висновок щодо доцільності/недоцільності визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , не виявляється можливим, оскільки відповідно до ч.3 ст. 160 СК України «якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самостійно». З встановлених обставин вбачається, що правовідносини є сімейними й врегульовані ст.ст. 141, 160, 161 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Наведені норми та встановлені обставини вказують на те, що між сторонами не існувало спору, щодо визначення місця проживання дитини до досягнення чотирнадцяти років. Після досягнення такого віку дитина продовжила проживати з батьком. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Органом опіки та піклування висновок щодо суті позову не складався із посиланням на ч.3 ст. 160 СК України, оскільки законом не передбачено можливість вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що між сторонами не існує спору, дитина з малолітнього віку проживала з позивачем й після досягнення чотирнадцяти років залишилася проживати з ним за власною волею без примусу. Наведеними нормами ст.ст. 141, 160, 161 СК України не передбачено прав позивача визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Тобто, на час розгляду справи судом у позивача відсутнє право визначати місце проживання такої дитини, відповідно він не має порушеного права. Більше того, як вище заначено, - між сторонами фактично немає спору щодо визначення місця проживання дитини. За положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі досліджених доказів й у співставленні їх із наведеними вище нормами законів суд дійшов висновку, що право позивача на теперішній час не порушене, а тому відсутні підстави у застосуванні заходів судового захисту. Відтак, у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Outcome: dismissed