Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дульська Тетяна Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєрькова Наталія Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чернокур Олена Михайлівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та витребування земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18.12.2008 Київська міська рада прийняла рішення №922/922, відповідно до якого передала у приватну власність позивача земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , площею 0,0829 га з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 22.12.2019 на підставі зазначеного рішення було зареєстровано право власності позивача на земельну ділянку з визначенням кадастрового номеру 8000000000:79:364:0324 та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №905404, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №07-7- 05101. Після цього жодних дій щодо відчуження земельної ділянки чи ведення переговорів щодо її відчуження позивач не здійснював. Проте у січні 2022 року позивачу з відкритої інформації з Державного реєстру речових прав стало відомо, що його земельна ділянка була декілька разів відчужена на підставі підробленої довіреності, виданої нібито від його імені. Так, позивачу стало відомо, що невідомі особи 07.02.2012 звернулись від його імені до Київської міської ради та отримали дублікат державного акту на право власності на належну земельну ділянку серії ЯЖ №812741. У подальшому невідомі особи 10.03.2012 звернулись до приватного нотаріуса Київської міського нотаріального округу Дульської Т.В. для продажу спірної земельної ділянки шляхом укладення договору купівлі-продажу. Для укладення такого договору [PERSON] надав підроблену довіреність посвідчену, нібито приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. від 18.09.2006 за реєстр. №1650, за якою позивач уповноважив [PERSON] бути представником з правом розпорядження земельною ділянкою. На підставі зазначеної підробленої довіреності 10.03.2012 [PERSON] від імені позивача уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , площею 0,829 га, кадастровий номер 8000000000:79:364:0324, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дульською Т.В. та зареєстровано в реєстрі за №279. Позивачу невідома особа [PERSON] , він не підписував довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. від 18.09.2006 за реєстровим №1650 та не уповноважував [PERSON] на продаж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,829 га, кадастровий номер 8000000000:79:364:0324. Також позивачу не знайомий приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М., жодних грошових коштів за продаж земельної ділянки позивач не отримував. [PERSON] позивачу не відома та він не домовлявся із нею про продаж земельної ділянки Згідно відповіді Київського державного нотаріального архіву від 10.02.2022 за реєстровим номером №1650 в реєстрі за 2006 рік том 2 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. була зазначена інша нотаріальна дія, а не довіреність. Отже [PERSON] не мав повноважень на розпорядження від імені позивача земельною ділянкою. 13.09.2012 [PERSON] відчужила земельну ділянку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., який було зареєстровано в реєстрі за №2716. 23.07.2013 [PERSON] відчужив земельну ділянку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Звєрьковою Н.В., який було зареєстровано в реєстрі за №2565. Наразі власником земельної ділянки в реєстрі прав власності зазначений [PERSON] . Вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.03.2012 слід визнати недійсним, а земельну ділянку витребувати у [PERSON] на користь позивача, оскільки позивач не видавав, а нотаріус не посвідчував відповідну довіреність, вчинений договір купівлі-продажу земельної ділянки не може вважатися дійсним. Просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,829 га, кадастровий номер 8000000000:79:364:0324 від 10.03.2012, укладений між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дульською Т.В. 10.03.2012 та зареєстрований в реєстрі за №279; витребувати від [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,829 га, кадастровий номер 8000000000:79:364:0324 на користь [PERSON] ; стягнути з відповідачів судовий збір. 17.11.2022 постановлено ухвалу про забезпечення позову та ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 13.09.2023 постановлено ухвалу про витребування доказів. 21.03.2024 постановлено ухвалу про прийняття цивільної справи до провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 30.07.2024 постановлено ухвалу про повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні. 30.07.2024 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до розгляду по суті. 15.03.2023 адвокат Севастьянов С.В. в інтересах [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, який не приймається судом до розгляду, оскільки до нього не долучено докази направлення відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, а також він підписаний особою, на підтвердження повноваження якого не надано жодних документів. 16.03.2023 адвокат Ярмоленко А.М. в інтересах відповідача [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що 23.07.2013 між [PERSON] та [PERSON] у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Звєрькової Н.В. був укладений та належним чином посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований у реєстрі за №2565, площею 0,0829 га, кадастровий номер 8000000000:79:364:0324, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Продаж земельної ділянки вчинено за 511493 грн., які повністю передані продавцю [PERSON] ще до підписання вказаного договору. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.07.2013 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0829 га, кадастровий номер 8000000000:79:364:0324, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON], будучи добросовісним набувачем, цілком законно набув право власності на спірну земельну ділянку. Наприкінці 2013 року земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , була огороджена відповідачем по периметру металевим парканом, обладнана електропостачанням, шлагбаумом та відеоспостереженням. 05.10.2020 відповідач добросовісно здійснив бюджетний платіж земельного податку за користування спірною земельною ділянкою у розмірі 1800 грн. Натомість позивач не сплачував земельного податку за користування спірною земельною ділянкою. Починаючи з 2013 року позивач самоусунувся від належного володіння, управління та користування наявною у нього на той час земельною ділянкою, не сплачував до бюджету земельних податків, візуально навіть не спостерігав за нею. Позивач не надав до суду належних та допустимих доказів, які б однозначно та переконливо підтверджували порушення його права на володіння, управління та користування спірною земельною ділянкою, і, зокрема, щодо недійсності договору купівлі-продажу. Приєднаний до позовної заяви непідписаний витяг з реєстру досудових розслідувань від 15.01.2022 №12022105030000079 свідчить про підроблення невідомо якого договору купівлі-продажу земельної ділянки, що належить позивачу, а не довіреності. 16.03.2023 адвокат Ярмоленко А.М. в інтересах відповідача [PERSON] подав до суду заяву про застосування строків позовної давності. 15.05.2023 представник позивача [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що посилання відповідача на його добросовісність не є доречним. Про факт підроблення довіреності, укладення оскаржуваних договорів купівлі - продажу, припинення права власності та незаконного вибуття земельної ділянки із власності позивач міг дізнатися лише з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, а не з будь-яких інших обставин, на які посилається відповідач (у тому числі, встановлення огорожі). Питання нарахування земельного податку також не може підтверджувати жодні обставини, що входять до предмету доказування, оскільки нарахування зазначеного податку фізичним особам є обов`язком податкових органів. За відсутності рішення податкового органу про нарахування земельного податку фізична особа не повинна самостійно його нараховувати та сплачувати. Посилання на обставини сплати/несплати земельного податку жодним чином не підтверджує обізнаність позивача про порушення його права власності. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ярмоленко А.М. заперечував проти задоволення позовних вимог. Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 18.09.2006 [PERSON] видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Смалій Г.М., зареєстровану в реєстрі за №1650, якою уповноважив [PERSON] управляти та розпоряджатися всім його майном, з чого б воно не складалось, а у зв`язку з цим укладати всі дозволені законом угоди, а саме купувати, продавати, приймати подароване майно, обмінювати, здавати в оренду, заставляти і приймати під заставу будови та інше майно, визначати в усіх випадках строки та інші умова на свій розсуд, проводити розрахунку по укладених угодах, отримувати належні йому майно, … бути його представником в державним (в тому числі БТІ), громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності при вирішення будь-яких питань, що його стосуються, в тому числі замовити та отримати Державний акт на право власності на земельну ділянку на його ім`я у відповідному управління ресурсів Київської міської державної адміністрації, витяг про експертну оцінку на земельну ділянку для відчуження, отримати довідку про відсутність (наявність) обмежень (обтяжень) за даними Державного земельного кадастру, отримати довідку про відсутність забудов тощо. 18.12.2008 Київська міська рада прийняла рішення №922/922 про передачу власність громадянам, в тому числі і позивачу (п. 897 додатку №1 до рішення) земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 829 кв.м. 07.02.2012 видано дублікат державного акту серії ЯЖ №812741 від 22.12.2009 на право власності на земельну ділянку площею 0,0829 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 8000000000:79:364:0324 (підстава - рішення Київської міської ради від 18.12.2008 №922/922). 10.03.2012 між [PERSON] , від імені якого діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. від 18.09.2006 за реєстровим №1650, [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дульською Т.В. за реєстровим №279. Відповідно до умов зазначеного договору [PERSON] , від імені якого діє на підставі довіреності від 18.09.2006 за реєстровим №1650 [PERSON] , продав, а громадянка Росії [PERSON] купила земельну ділянку площею 0,0829 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Продаж вчинено за 93000 грн. (п.1.1., 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.03.2012). 13.09.2012 між громадянкою Росії [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. за реєстровим №2716. Відповідно до умов зазначеного договору [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняв земельну ділянку площею 0,0829 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 8000000000:79:364:0324. Вартість земельної ділянки становить 89420 грн. (п.1, 3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.09.2012). 23.07.2013 між [PERSON] та громадянином Туреччини [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В., за реєстровим №2565. Відповідно до умов зазначеного договору [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв земельну ділянку, площею 0,0829 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Продаж земельної ділянки вчинено за 511493 грн. (п.1.1., 2.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.07.2013). 15.01.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за ч.1 ст. 358 КК України за фактом підроблення 10.03.2012 договору купівлі-продажу земельної ділянки, що належить [PERSON] . Відповідно до відповіді Київського державного нотаріального архіву від 10.02.2022 щодо видачі копії довіреності, посвідченої 18.09.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Смалій Г.М., зареєстровану в реєстрі за №1650, за цим реєстровим номером в реєстрі за 2006 рік, том 2 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. зазначена інша нотаріальна дія. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частинами першою, другою, п`ятою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Частинами першою та третьою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (частини перша, друга статті 238 ЦК України). Відповідно до статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України. У пункті 122 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) зазначено, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Судом встановлено, що на підставі рішення Київської міської ради позивачу у власність була надана земельна ділянка площею 0,0829 га, розташована за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 10.03.2012 та її витребування у останнього власника на користь позивача, представник позивача посилався на ту обставину, що [PERSON] не вчиняв одностороннього правочину - не видавав 18.09.2006 довіреності на ім`я [PERSON] , якою уповноважив останнього управляти та розпоряджатися всім його майном, укладати всі дозволені законом угоди тощо. На підтвердження зазначеного доводу представник позивача посилався на лист Київського державного нотаріального архіву від 10.02.2022 щодо видачі копії довіреності, посвідченої 18.09.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Смалій Г.М., зареєстрованої в реєстрі за №1650, так як за цим номером в реєстрі за 2006 рік, том 2 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смалій Г.М. зазначена інша нотаріальна дія. Суд вважає, що цей довід є незмістовним, оскільки наявність реєстрації в нотаріальному реєстрі за номером, за яким обліковується нотаріальна дія щодо видачі довіреності від 18.09.2006, іншої нотаріальної дії жодним чином не свідчить про відсутність у позивача волевиявлення на укладання цього правочину. Доказів того, що волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі, відсутні. Коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Позивач стверджує, що довіреність від 18.09.2006 є підробленою, проте жодних доказів на підтвердження зазначеної обставини не надав. Зокрема, суду не надано доказів того, що позивач не підписував зазначену довіреність. Крім того, сторона позивача не була позбавлена права звернутись до суду з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, однак таким правом не скористалась.При цьому за приписами частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наведене дає підстави для висновку, що за відсутності доказів, що довіреність була підписана іншою невстановленою особою, а не позивачем, не можна також стверджувати про відсутність волевиявлення позивача на відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна. Крім того, позивачем вимога про визнання недійсною довіреності не заявлялась. За таких обставин відсутні підстави для визнання недійсним першого правочину від 18.09.2006 щодо відчуження спірної земельної ділянки. За відсутності доказів того, що позивач не видавав довіреність, то договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 18.09.2006, вчинений відповідачем [PERSON] як представником [PERSON] , припиняє усі цивільні права останнього як власника цієї земельної ділянки. З урахуванням наведеного, суд вважає, що відсутні підстави для захисту цивільних прав та інтересів позивача, як власника спірної земельної ділянки, шляхом витребування спірного майна від громадянина Туреччини [PERSON] , оскільки спірне майно вибуло від позивача до іншої особи на законних підставах, а тому за позивачем не зберіглось право на витребування майна від добросовісного набувача. Доказів протилежного суду не надано, а письмові докази, наявні в матеріалах справи, зазначених висновків суду не спростовують. Встановивши обставини справи, перевіривши та надавши правову оцінку всім доказам у справі за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання правочину щодо відчуження майна недійсним та витребування його від добросовісного набувача за недоведеністю. Щодо заяви представника відповідача адвоката Ярмоленка А.М. про застосування строків давності у цій справі, суд зазначає наступне. Загальна позовна давність встановлена статтею 257 ЦК України і становить три роки. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). В силу приписів частини першої, п`ятої статті 261, частини першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частинами третьою-п`ятою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У пункті 11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14 роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що позивачем не доведено обставин, за якими договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягає визнанню недійсним, підстави для застосування положень частини четвертої статті 267 ЦК України відсутні. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача судові витрати не стягуються, оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог. Відповідно до частин дев`ятої, десятої статті 158 ЦК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Отже, з урахуванням того, суд відмовив у задоволенні позову повністю, заходи забезпечення позову у вигляді арешту спірного нерухомого майна, застосовані ухвалою суду від 17.11.2022, підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed