Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Миколаївської міської ради, в якому просили визнати біржовий договір купівлі-продажу, укладений 30.01.2001 на біржі нерухомості «ЕДВАЙС-КОНСУЛЬТ», зареєстрований в журналі біржових договорів за № 1171 від 30.01.2001 та в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 16422 від 27.02.2001, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від себе та від імені [PERSON] , придбали, а [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] , дійсним. Позов обґрунтований тим, що 30.01.2001 [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від себе та від імені своєї на той час неповнолітньої доньки [PERSON] , а також [PERSON] (помер [INFO] ) за біржовим договором купівлі-продажу, укладеним на біржі нерухомості «ЕДВАЙС-КОНСУЛЬТ», зареєстрованим в журналі біржових договорів за № 1171 від 30.01.2001, придбали у [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Сторони договору усі умови виконали, проте на час його укладення він не був нотаріально посвідчений, оскільки законодавство не передбачало таку вимогу як обов`язкову. Позивачам стало відомо, що продавець [PERSON] помер, а отримати відомості про правонаступників останнього не має можливості, а тому позов пред`явлений до Миколаївської міської ради. Умови договору купівлі-продажу були виконанні, проте у зв`язку зі смертю [PERSON] , який був стороною угоди, неможливо нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 09.12.2024 відкрито провадження у справі з призначенням її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвало суду від 18.02.2025 замінено первісного відповідача по справі Миколаївську міську раду на належних відповідачів: [PERSON] , [PERSON] . Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились, представник позивачів надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності позивачів та їх представника, ухваливши заочне рішення. Відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`вились без повдіомлення причин, відзив не подали. Представник третьої особи - Біржи нерухомості "Едвайс-Консульт", повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився без повідомлення причин. Відповідно до вимог ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Крім того, згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діяла за себе та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] . на Біржі нерухомості «Едвайс-консульт» 30.01.2001 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] купили в рівних частках квартиру [ADDRESS] . Повне виконання правочину відбулось ще у 2001 році, оскільки продавець одержав кошти за продаж квартири під час підписання договору, а позивачі виконала усі обов`язки власника щодо утримання та володіння майном. Договір купівлі-продажу був прийнятий Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» в якості правовстановлюючого документу, яким підтверджувалось право власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (по кожному) на квартиру [ADDRESS] , та був зареєстрований в КП ММБТІ 27.02.2001 за № 16422. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2001, укладеного на Біржі нерухомості «Едвайс-консульт». Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року до правовідносин, які виникли до 01.01.2004 року застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення між сторонами спірних правовідносин. Так, за змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди щодо всіх істотних умов. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Статтею 224 ЦК Української РСР було передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. У період укладання сторонами договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтею 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир, будинків повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України "Протоварну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Отже, положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер стосовно відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України "Про товарну біржу" закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України "Про товарну біржу" стосовно угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто закон спеціальний переважає закон загальний. Статтею 47 ЦК УРСР передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Разом із тим, відповідно до положень частини 2 статті 47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення спірної угоди, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд має право на вимогу сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому випадку наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з`ясувати чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.2019, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яновською С.О., спадщину, а саме: частку квартири [ADDRESS] , після смерті [PERSON] прийняла [PERSON] , яка є донькою померлого. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по частці кожному. Судом також встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що 10.11.2021 органом державної реєстрації актів цивільного стану складено актовий запис про смерть № 565. 19.04.2024 Снігурівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області заведено спадкову справу № 127/2024 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . З матеріалів спадкової справи № 127/2024 встановлено, що з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася [INFO] [PERSON] - дружина померлого. Крім того, з заяви [PERSON] на адресу нотаріуса встановлено, що є інші спадоємці, а саме: онук померлого - [PERSON] , який є сином померлої доньки [PERSON] [INFO] . Відповідно до довідки № 67/01-02-30/2024, виданої 08.04.2024 начальником Горохівської сільської військової адміністрації, керуючою справами, на момент смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , проживали та були зареєстровані дружина [PERSON] та онук [PERSON] . Оскільки сторона договору продавець [PERSON] помер, позивачі на теперішній час не мають можливості оформити нотаріально договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений на Біржі нерухомості «Едвайс-консульт», та відповідно в подальшому розпоряджатися цим майном. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. З огляду на зазначені обставини, суд вважає, що позивачами надані належні докази на підтвердження факту укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, його виконання та обставини, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди (смерть продавця), а відтак дійшов до висновку, що позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved