Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаною вище позовною заявою, в якій просить позбавити [PERSON] , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, сина [PERSON] , [INFO] та збільшити розмір аліментів, шляхом стягнення із [PERSON] , аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї третьої його заробітку (доходу), але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття. Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що від шлюбу, який був розірваний рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12.11.2021 року, вони мають спільну дитину, неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який перебуває на її утриманні і проживає разом з нею. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. 22.06.2021р. рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області з [PERSON] , стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі від усіх видів доходу щомісячно. Разом з тим, з часу ухвалення даного рішення змінились обставини, які впливали на визначення участі батька у витратах на утриманні дитини. Розмір аліментів, який був визначений судом станом на 2021 рік на даний час не забезпечує навіть елементарних потреб дитини і є меншим від законодавчо встановленого мінімального розміру аліментів. Вважає, що для забезпечення потреб дитини доцільним є змінити розмір аліментів, шляхом стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї третьої його заробітку (доходу), але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття Відповідач є працездатною особою, тому спроможний сплачувати аліменти в більшому розмірі. Просить позов задовольнити. Ухвалою від 30 вересня 2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Богородчанська селищна рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, відкрито провадження у справі, призначено у ній підготовче засідання. Ухвалою від 04 березня 2025 року підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду. Позивачка та її представник, надала до суду заяви, відповідно до яких позов підтримують повністю та просять його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву, відповідно до якої позов визнав частково, не заперечує роти позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина. Щодо збільшення розміру аліментів заперечив та просив відмовити в задоволенні даної вимоги. Також, просив справу розглядати у його відсутність. Представник 3-ї особи, в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву, відповідно до якої просить справу розглядати у його відсутність. Також, надав на адресу суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідок № 2601-70001606222, № 2601-70001606319 від 02.11.2022р. про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки, виданої гімназією №6 м. Сєвєродонецьк Луганської області на ім`я дитини [PERSON] , [INFO] , вбачається, що батько [PERSON] , не контролює відвідування сином занять, вихованням та навчанням дитини займається лише мати [PERSON] .. Згідно листа КНП «Сєвєродонецька центральна первинна медично-санітарна допомога» Сєвєродонецької міської ради від 29.07.2024р., встановлено що здоров`ям [PERSON] , [INFO] , завжди займалася мати [PERSON] , а саме щеплення, лабораторні обстеження та лікування у разі потреби. Згідно довідки Луганського відділу ДВС Луганському районі Луганської області Східного міжрегіонального управління МЮУ №6179 від 03.09.2024р., станом на 03.09.2024р. у [PERSON] наявна заборгованість зі сплатою аліментів в сумі 118482 гривень 11 коп. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Богородчанської селищної ради № 1332-75/2024 від 21.11.2024р., виконавчий комітет Богородчанської селищної ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до вимог ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст. 152 СК України). Згідно вимог ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі №553/2563/15-ц (провадження №61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Як встановлено в судовому засіданні, відповідач свідомо ухиляється від виконання обов`язків щодо виховання свого неповнолітнього сина, зовсім не дбає про його фізичний, духовний та моральний розвиток, не піклується станом здоров`я, взагалі не відвідує дитини, не зустрічається з нею, матеріально не забезпечує. На думку суду вказані обставини дають підстави вважати, що відповідач нехтує батьківськими обов`язками щодо спілкування з дитиною, маючи для цього реальну можливість, свідомо не бажає брати участі у її вихованні та не дбає про фізичний і духовний розвиток. Аналізуючи наведене в сукупності, та беручи до уваги, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини, суд погоджується із письмовим висновком органу опіки та піклування Богородчанської селищної ради № 1332-75/2024 від 21.11.2024р. про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та приходить до переконання, що позов [PERSON] слід задовольнити. Щодо вимоги позивача про збільшення розміру аліментів, суд зазначає наступне. Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Всупереч наведених вимог закону, позивачем не надано належних та допустимих доказів існування обставин, які можуть бути підставою для застосування положень ст. 192 СК України та збільшення розміру раніше стягнутих аліментів з відповідача. Жодних доказів на підтвердження істотної зміни в бік покращення матеріального стану платника аліментів матеріали справи не містять. Посилання позивача на збільшення витрат на дитину у зв`язку із початком учбового процесу, необхідності витрат на лікування, можуть бути лише підставою для стягнення додаткових витрат на дитину, на підставі ст.185 СК України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні вимоги про збільшення розміру аліментів слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею, документально підтверджені, судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: partial