Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, що в еквіваленті станом на 19.11.2023 становить 108748,80 гривень. При цьому позивачка посилається на те, що в серпні 2023 року між сторонами досягнуто домовленості щодо підготовки Всеукраїнського жіночого фестивалю «Аніма» в м.Одеса, за якою [PERSON] зобов`язувалася надати право на використання торговельної марки «Жіночий фестиваль «Аніма» та підписати відповідний договір на передачу прав використання зазначеної торгівельної марки, а позивачка зобов`язувалася оплатити таку передачу в сумі 6000 доларів США, про що [PERSON] було написано розписку від 11.08.2023. Позивачка передала відповідачці 3000 доларів США, що підтверджується власноручним написом [PERSON] в розписці [PERSON] від 11.08.2023 та власноручною розпискою відповідачки про отримання даної суми останньою від 12.08.2023. Проте, [PERSON] вважає, що строк дії Свідоцтва на\~торгівельну марку\~«Жіночий фестиваль\~«Аніма» закінчився\~15.11.2021\~та не\~був продовжений,\~а тому\~договірні відносини\~між власником\~торговельної марки\~та відповідачкою\~припинені,\~відповідно відповідачка\~не мала\~права передавати\~зазначені права\~позивачці.\~Оскільки,[PERSON] своїми діями порушила права та інтереси позивачки, вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Представник позивачки адвокат Олійник (Сухорукова) М.Я. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, при цьому просила при ухваленні рішення визначити гривневий еквівалент 3000 доларів США на день ухвалення рішення. Представник відповідачки - адвокат Величко К.Г. у судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав викладених у наданому до суду відзиві на позов, при цьому зазначив, що дійсно між сторонами існували договірні відносини за якими позивачкою у серпні 2023 року було передано частина коштів у розмірі 3000 доларів США в рахунок отримання [PERSON] права на проведення Всеукраїнського жіночого фестивалю «Аніма» в м.Одеса з використанням торговельної марки «Жіночий фестиваль «Аніма», яким позивачка і скористалась. 3-я особа: [PERSON] до судового засідання не з`явилась, повідомлялась, надала до суду письмові пояснення в яких зазначила, що вона як власник знаків для товарів та послуг «Жіночий фестиваль « [PERSON] » та « [PERSON] » надала [PERSON] право на користування вказаними знаками з 2015 року. На жовтень 21-22.2023 між нею та [PERSON] було узгоджено надати [PERSON] право на організацію та проведення «Жіночий фестиваль «Аніма», а тому просила у задоволенні позовних вимог відмовити. 3-я особа: [PERSON] до судового засідання не з`явився, повідомлявся, про причини неявки суд не сповістив. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 11 серпня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено угоду на використання франшизи ТМ «Жіночий фестиваль «Аніма» в організації заходів, згідно якої [PERSON] зобов`язувалась сплатити повну оплату у розмірі 6000 доларів США за наступними термінами: 1000 доларів США до 11.08.2023 року; 2000 доларів США до 11.09.2023 року; 3000 доларів США до 05.10.2023 року, що підтверджується власноручною розпискою [PERSON] від 11.08.2023. При цьому між сторонами також було узгоджено, що після внесення першого платежу у розмірі 1000 доларів США, позивачка мала право на отримання посади директора жіночого фестивалю «Аніма» в м.Одесі. Платежі у розмірі 2000 доларів США і 3000 доларів США можуть бути сплачені раніше обумовлених строків за умови підписання договору франшизи на передачу прав використання ТМ «Жіночий фестиваль «Аніма». У разі не сплати до 05.10.2023 всієї суми платежу за використання ТМ «Жіночий фестиваль «Аніма» позивачка повертає посаду директора, а відповідачка має право на звернення до суду. 11.08.2023 [PERSON] передала відповідачеві 1000 доларів США, 11.09.2023 позивачка передала ще 2000 доларів США, що підтверджується власноручним написом [PERSON] в розписці [PERSON] від 11.08.2023 року та власноручною розпискою відповідачки від 12.08.2023 року. Частиною1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до укладеного між сторонами договору відповідачка свої зобов`язання виконала і [PERSON] використала своє право на користування торговельною маркою «Жіночий фестиваль\~«Аніма», її напрацюваннями, технологіями, репутацією для отримання власної вигоди у вигляді прибутку та провела під своїм керівництвом 21.10.2023-22.10.2023 в Одесі у культурному центрі Union жіночий фестиваль «Аніма». При цьому, [PERSON] не в повній мірі виконала умови договору і сплатила лише 3000 доларів США за використання франшизи ТМ «Жіночий фестиваль «Аніма», в зв`язку із чим договір про передачу прав ТМ «Жіночий фестиваль «Аніма» між сторонами не був укладений. Доводи позивачки про те, що [PERSON] не мала прав на використання торговельної марки «Жіночий фестиваль «Аніма», так як дія свідоцтва № [NUMBER] на торговельну марку «Жіночий фестиваль «Аніма» припинена 15.11.2021 і відповідно договір комерційної концесії укладений між [PERSON] та [PERSON] в силу п.3 ст.1126 ЦК України припинений з 15.11.2021, судом не приймаються до уваги, оскільки на період воєнного стану (починаючи з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022) був зупинений перебіг строків для вчинення дій, пов`язаних з охороною прав інтелектуальної власності, а також строків щодо процедур набуття цих прав, а майнові права інтелектуальної власності, строк чинності яких спливав на день введення в Україні воєнного стану або під час дії воєнного стану, залишалися чинними до дня, наступного за днем припинення чи скасування воєнного стану, що також підтверджується інформацією з сайту Спеціальної інформаційної системи Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій. \~ \~ \~ \~ При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені\~в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212\~ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83\~ЦК України є відносини, що виникають\~у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна\~\~і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. При таких обставинах та з огляду на те, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ст.1212 ЦК України, суд вважає вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). При ухваленні рішення суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Outcome: dismissed