Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] , третя особа - Територіальний сервісний центр МВС № 1243, про визнання права власності на транспортний засіб. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що, відповідно до довідки-рахунку [NUMBER] , виданої [PERSON] 14 серпня 2014 року ТОВ «Д.І.О. Трейд Інтернаціонал», в якій зазначено про передання їй легкового автомобіля ГАЗ 20, двигун [NUMBER] , шасі [NUMBER] , кузов [NUMBER] , на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , вартістю 99 807 грн. 00 коп. Відповідно до відмітки Центру ДАІ 1204, здійсненої у технічному паспорті [NUMBER] в розділі приймання і зняття автомобіля з обліку, зазначена відмітка про зняття автомобіля з обліку, державні номерні знаки здані, надані транзитні ВЕ 0655, термін реалізації - 2 місяці, дії вчинені за дорученням [PERSON] 14 серпня 2014 року. При цьому, представник позивача зазначає, що для видачі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу в ДАІ були відсутні бланки і термін реєстрації в технічному паспорті зазначено 2 місяці. Позивач, придбавши транспортний засіб, не встигла здійснити його реєстрацію з поважних причин, так як колишній власник транспортного засобу [PERSON] перестав відповідати на телефонні дзвінки і після довготривалих пошуків було встановлено, що він помер, про що повідомила його донька [PERSON] - відповідачка по справі. Сторона позивача зазначає, що намагались спір вирішити з відповідачкою по справі, однак, вона перестала виходити на зв`язок та будь-які зв`язки з нею налагодити не вбачається за можливе. Тому, на підставі викладеного, змушені звернутись до суду та просять визнати [PERSON] власницею транспортного засобу, модель М-20, 1956 року випуску, двигун [NUMBER] , шасі [NUMBER] , кузов [NUMBER] . В судове засідання позивачка не прибула, від її представника [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить суд розгляд справи проводити за їх відсутності, на задоволенні позову наполягає та просить вимоги її довірительки задовольнити (а.с.38). Відповідачка про розгляд справи була повідомлена належним чином, однак, конверт, який був направлений за адресою її місця проживання та реєстрації, повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», будь-які заяви чи клопотання на адресу суду від неї не надійшли (а.с.44). Третя особа - Територіальний сервісний центр МВС № 1243 - про розгляд справи був повідомлений належним чином, в судове засідання представник не прибув, при цьому, на адресу суду надав заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити за їх відсутності та ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.43)/ Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У\~статті 129 Конституції України\~однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається\~ЦПК України\~та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено судом, 14 серпня 2014 року ТОВ «Д.І.О. Трейд Інтернаціонал» видало [PERSON] довідку-рахунок [NUMBER] , згідно якої їй було передано легковий автомобіль, ГАЗ 20, двигун [NUMBER] , шасі [NUMBER] , кузов [NUMBER] , на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , вартістю 99 807 грн. 00 коп. Відповідно до відмітки Центру ДАІ 1204, здійсненої у технічному паспорті [NUMBER] в розділі приймання і зняття автомобіля з обліку, зазначена відмітка про зняття автомобіля з обліку: державні номерні знаки здані, надані транзитні ВЕ 0655, термін реалізації - 2 місяці, дії вчинені по дорученню [PERSON] , [INFO] . При цьому, як вбачається з матеріалів справи, в тому числі, з викладених вимог, підставою для звернення до суду з даним позовом стали обставини, які полягали у відсутності бланків при вчиненні реєстраційних дій, а згодом - з причини смерті колишнього власника, у відповідності до поданих документів, [PERSON] , про що було повідомлено відповідачем по справі, яка доводиться донькою померлому. Тому, позивач та її представник, у відповідності до ст.16 ЦК України, звернулись до суду за захистом свого порушеного права, шляхом визнання [PERSON] власницею транспортного засобу, модель М-20, 1956 року випуску, двигун [NUMBER] , шасі [NUMBER] , кузов [NUMBER] . Згідно зі ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст.16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли в інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто, на думку позивача та її представника має місце факт оспорювання належного позивачу права. Однак, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Отже, враховуючи, що, відповідно до ст.328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд, при застосуванні цієї норми, повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.34 Закону України «Про дорожній рух», державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Згідно з пунктами 7, 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Відповідно до п.8 цього Порядку, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника, а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між покупцем та суб`єктом господарювання, який є власником зареєстрованого за ним транспортного засобу і здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, підписаний уповноваженою особою такого суб`єкта господарювання та скріплений печаткою (у разі наявності); укладені та оформлені в центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких центрів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою; договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати; рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном; рішеннями власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в державну власність; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою, згідно з додатком 6, оформлений в електронній формі засобами Єдиного державного реєстру транспортних засобів підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів транспортного засобу та конкретного одержувача; документи, що підтверджують придбання транспортного засобу для необхідності використання його під час проведення оперативно-розшукових, контр розвідувальних, розвідувальних заходів та негласних слідчих (розшукових) дій відповідно до законодавства (крім транспортних засобів, не зареєстрованих у сервісних центрах МВС); митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу або зазначений у такому договорі окремий договір купівлі-продажу (викупу) предмета лізингу, або інший договір, визначений договором фінансового лізингу; акт про проведений електронний аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем; рішення про безоплатну передачу конфіскованого майна, винесене комісією, утвореною відповідно до пункту 11 Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2002 року № 985; акт про придбання майна на аукціоні з продажу майна боржників у справа про банкрутство (неплатоспроможність); договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений за результатами прилюдних торгів (аукціону) або електронних торгів, за яким продавцем виступає Національне агентство з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, або акт про реалізацію активів на електронних торгах, виданий Національним агентством з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів; акт про придбання товару на електронному аукціоні, виданий митним органом у разі продажу транспортних засобів у випадках, передбачених статтею 243 Митного кодексу України; договір купівлі-продажу, оформлений в електронній формі засобами електронного кабінету водія або Порталу Дія. У той же час, 18.11.2015 року Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова № 941 «Про внесення змін до деяких постанов КМУ з питань реєстрації транспортних засобів», яка безпосередньо стосується скасування використання довідки-рахунка при купівлі-продажу та оформленні транспортних засобів, у зв`язку з чим з 18.11.2015 року довідка-рахунок не є документом - підставою для здійснення операцій з транспортним засобом та не підтверджує право власності. Таким чином, надана позивачем для реєстрації довідка-рахунок, серії ВІФ № 687109, вже не була документом, що підтверджує факт придбання транспортного засобу, а тому позивачка позбавлена можливості зареєструвати транспортний засіб або звернутись до відповідних органів, які наділені правом на вчинення реєстраційних дій, відмова останніх буде обґрунтованою та такою, що відповідає вимогам чинного законодавства. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При здійсненні заходів щодо реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів, видачі відповідних документів тощо, сервісні центри МВС керуються Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок. Інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1988 року № 1388. Сервісні центри МВС проводять лише реєстраційні дії щодо обліку транспортних засобів та не є органами, що визнають право власності, а тому не можуть здійснювати операції на підставі документів, що не передбачені Порядком. Однак, представник позивача, обираючи спосіб захисту порушеного права, звернулась до суду з позовними вимогами до відповідача [PERSON] , яка, без належного підтвердження, на думку позивача та її представника, є донькою померлого колишнього власника та просила суд ухвалити рішення про визнання [PERSON] власницею транспортного засобу. Однак, стороною позивача, при пред`явленні даного позову до суду, не було враховано положення ст.392 ЦК України. Так, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої статті\~ 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З аналізу наведених норм матеріального та процесуального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Натомість, ані позивачкою, ані її представником не доведено той факт, що саме відповідачка повинна бути стороною у справі. Той факт, що позивачка розпоряджається на власний розсуд своїми процесуальними правами та визначає коло учасників справи, до яких пред`являються позовні вимоги, суд не заперечує. Проте, належних та допустимих доказів стороною надано не було, як не було й заявлено відповідних клопотань в ході розгляду справи щодо витребування доказів на предмет доказування. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що, в даному випадку, стороною позивача не були дотримані вимоги чинного законодавства, в тому числі, пред`явлені вимоги до відповідача про визнання [PERSON] власницею транспортного засобу, у відповідності до ст.392 ЦК України, є безпідставними. Оскільки 14 серпня 2014 року правовідносини виникли між позивачкою та [PERSON] , а позов пред`явлено до [PERSON] , яка учасником (стороною) правовідносин не була, без належного підтвердження щодо її правовідносин чи родинних відносин з [PERSON] . Крім того, позивачем не доведено суду, що відповідачем у справі не визнається чи оспорюється право власності позивачки на вказаний транспортний засіб, що також свідчить про безпідставність вимог позивача про визнання права власності, на підставі ст.392 ЦК України. З наведеного вбачається, що між сторонами, на даний час, відсутній будь-який цивільно-правовий спір стосовно права власності на транспортний засіб і стороною позивача не доведено, що відповідачка оспорює або не визнає право власності імовірного власника рухомого майна, а також відсутні докази, що [PERSON] має родинне або якесь інше відношення до [PERSON] та після його смерті повинна відповідати за вчинені ним дії. Тобто, відповідач не є учасником цивільно-правих відносин, які склались, а, отже, не є особою, яка не визнає, порушує або оспорює право позивача на транспортний засіб. Окрім цього, суд роз`яснює, що, у разі наявності спору щодо проведення державної реєстрації транспортного засобу та у разі незгоди з діями працівників сервісного центру, позивачка не позбавлена права звернутись до суду з адміністративним позовом, в порядку адміністративного судочинства. Аналогічні висновки містяться у Постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 161/19385/19 (провадження № 61-10739св20) та Постанові Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі № 757/35505/17-ц (провадження № 61-32445св18). З огляду на те, що між позивачем і відповідачем відсутній спір, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed