Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить встановити факт його проживання однією сім`єю з [PERSON] не менше п`яти років до моменту її смерті [INFO] , усунути [PERSON] від права на спадкування на квартиру [ADDRESS] і визнати право власності на неї за позивачем. Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що з [PERSON] він став спільно проживати з кінця 2015 року на її прохання, пов`язане з її похилим віком та погіршенням стану здоров`я. Вона просила його доглянути її, оскільки родичі цим не займались. Вони проживали спільно до моменту смерті [PERSON] [INFO] . Позивач зазначає, що протягом всього часу спільного проживання супроводжував [PERSON] при відвідуванні лікарні, оплачував ліки, рахунки і комунальні послуги, доглядав за нею. Між ними існувала домовленість про подальше укладання договору довічного утримання, але внаслідок смерті [PERSON] його укласти не встигли. З метою укладення договору позивач замовив та оплатив проведення незалежної оцінки майна - квартири [ADDRESS] . Ця квартира є єдиним спадковим майном [PERSON] і після її смерті позивач продовжує проживати у цій квартирі. Пізніше позивач дізнався про те. що з заявою про прийняття спадщини звернувся її онук [PERSON] , з яким померла не спілкувалась, оскільки він відмовлявся допомагати своїй бабусі, доглядати за нею, утримувати квартиру. За позовом [PERSON] в 2011 році рішенням суду [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - спірною квартирою, оскільки з 2010 року у ній не проживав. Посилається на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю необхідне для оформлення спадкових прав як спадкоємцю четвертої черги. У відзиві представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність, відсутність доказів, які підтверджують доводи позивача. Звертає увагу, що саме відповідач поховав бабусю, надавав їй допомогу. Відповідач подав відзив на позов, в якому проти його задоволення заперечує. Зазначає, що до моменту реєстрації шлюбу з позивачкою їх відносини не носили сімейного характеру. Спірну квартиру придбано за його особисті кошти і вона не підлягає поділу між ним та позивачкою. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. У поясненнях зазначив, що відповідач не має будь-якого відношення до спірної квартири, бо [PERSON] лишила родині дочки трикімнатну квартиру на Дарниці і завжди відмовлялась переписати цю квартиру на онука, у зв`язку з чим між ними були конфлікти. Доглядав він [PERSON] на її прохання. Представниця відповідача проти позову заперечувала з підстав, зазначених у відзиві. Заслухавши учасників справи, свідка, дослідивши зібрані у справі письмові докази, суд приходить до наступних висновків. [PERSON] , [INFO] померла [INFO] у віці 81 рік. На день смерті вона була зареєстрована у належній їй на праві власності квартирі [ADDRESS] . Спадкова справа після її смерті була заведена приватним нотаріусом КМНО Маргарян Л.А. 18.11.2021 за №05/2021. У зв`язку з припиненням нотаріальної діяльності, судом від Київського державного нотаріального архіву витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] . З матеріалів цієї справи вбачається, що з заявами про прийняття спадщини після її смерті до приватного нотаріуса звернулись [PERSON] - онук померлої і [PERSON] як особа, яка проживала спільно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. [PERSON] - донька померлої і матір відповідача відмовилась від прийняття спадщини на його користь. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 30.11.2023 у справі №756/4912/23, задоволено позовні вимоги [PERSON] до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Черленюх Людмила Василівна про визнання права власності в порядку спадкування і визнано за ним право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України). Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання осіб сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність у осіб особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. Належними та допустимими доказами проживання осіб однією сім`єю відповідно до вимог статей 77-78 ЦПК України є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; спільні фото, листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що особи вважали себе сім`єю, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Необхідною умовою встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] і визнання позивача спадкоємцем останньої є доведеність факту постійного проживання позивача та спадкодавця у одному житловому приміщенні на час відкриття спадщини. При цьому тривалість спільного проживання спадкодавця із спадкоємцем встановлена статтею 1264 ЦК України. Отже, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Під час розгляду справи судом було допитано свідка [PERSON] , яка показала, що проживає в одному будинку з [PERSON] , з нею була знайома більше 20 років. Приблизно в 2014-2015 році в житті [PERSON] з`явився [PERSON] , якого вона представила племінником. Вони разом ходили до лісу, збирали конвалії, які потім продавали. [PERSON] казала свідку, що боїться жити сама. [PERSON] гарно дбав про [PERSON] і за якийсь час вона зізналась, що він не її племінник, а взяла його до себе як сина. Онука [PERSON] вона бачила двічі, коли він був підлітком. Також стороною позивача надано показання свідка [PERSON] , справжність підпису якого засвідчено нотаріально. Згідно цих показів [PERSON] не може бути особисто присутнім в судовому засіданні, оскільки захищає Батьківщину від російських загарбників. Підтверджує те. що восени 2015 року його батько - [PERSON] переїхав проживати до [PERSON] на її прохання. Вона була самотньою хворою людиною і потребувала допомоги. На її прохання вони проживали разом, вели спільне господарство, займались ремонтом, збирали у лісі гриби та ягоди. [PERSON] весною 2017 року допомагав батьку встановити ванну у квартирі, де вони проживали за адресою: [ADDRESS] . Показання свідка [PERSON] суд визнає недопустимим доказом, оскільки згідно ч.1 ст.213 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Частинами 1,2 ст.229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Оскільки свідок [PERSON] не був безпосередньо допитаний в судовому засіданні, його показання, справжність підпису на яких навіть і засвідчена нотаріально є недопустимим доказом, оскільки отриманий з порушенням порядку, встановленого законом. Крім того, на підтвердження факту спільного проживання [PERSON] надав суду договір №01/10 від 17.10.2018, згідно якого [PERSON] замовив у ФОП [PERSON] незалежну оцінку майна - квартири [ADDRESS] , квитанцію та чек, згідно яких [PERSON] було замовлено проведення технічної інвентаризації квартири. Інших доказів на підтвердження факту спільного проживання позивача однією сім`єю із спадкодавцем матеріали справи не містять. На думку суду, про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Надані позивачем докази є недостатніми для підтвердження факту проживання позивача та [PERSON] однією сім`єю та ведення ними спільного господарства. Самі по собі показання свідка [PERSON] , пояснення самого позивача і письмові докази, зазначені вище не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц та від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19. З урахування недоведеності цих вимог, суд вважає, що внаслідок не набуття позивачем прав спадкоємця, він позбавлений можливості пред`являти вимоги про усунення від права на спадкування єдиного спадкоємця [PERSON] і про визнання права власності на спадкове майно, оскільки відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З цих підстав, суд вважає, що заявлені у справі вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed