Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

13 січня 2025 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі -відповідач) про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати заборгованості по аліментах. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.11.2019 було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох синів: [PERSON] та [PERSON] . За судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.10.2019 позивач сплачує на користь відповідача аліменти на утримання синів у розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 15.08.2019 до досягнення ними повноліття. На даний час сини проживають з позивачем з грудня 2020 року у зв`язку з чим з цього часу він не сплачував аліментів на їх утримання, унаслідок чого утворилася заборгованість. Ухвалою суду від 14.01.2025 відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 21.02.2025 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 14.03.2025. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання 14.03.2025 розгляд справи відкладено на 20.03.2025. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомляла, жодних заяв від неї не надходило. Направлення листа\~рекомендованою кореспонденцією\~на дійсну\~адресу є\~достатнім для\~того,\~щоб вважати\~повідомлення належним,\~оскільки отримання\~зазначеного листа\~адресатом перебуває\~поза межами\~контролю відправника,\~у цьому\~випадку суду\~(такий\~висновок викладено\~у постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 25.04.2018\~у справі\~№ 800/547/17,\~постановах Верховного\~Суду від\~19.05.2021\~у справі\~№ 910/16033/20,\~від 20.07.2021\~у справі\~№ 916/1178/20,\~від 23.01.2023\~у справі\~496/4633/18, від 22.03.2023 у справі № 905/1397/21, від 30.08.2023 у справі № 910/10477/22). Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні поясненням, викладеним у позовній заяві. Також позивач пояснив, що з листопада 2020 року сини [PERSON] та [PERSON] проживають разом з ним. Колишня дружина відповідач з того часу жодним чином у вихованні, матеріальному забезпеченні синів участі не приймала. Одразу після того, як забрав синів проживати до себе, позивач спілкувався з дружиною, яка обіцяла написати заяву до органу ДВС про припинення стягнення з нього аліментів на утримання синів [PERSON] та [PERSON] , тому він перестав сплачувати на користь відповідача аліменти на утримання синів. У подальшому дізнався, що таку заяву відповідач не подавала, а з грудня 2020 року йому нараховується заборгованість по аліментам. До грудня 2020 року він регулярно сплачував аліменти, заборгованості по їх сплаті не допускав. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони у справі з 20.03.2014 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 25.11.2019 рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова було розірвано, що підтверджується інформацією в рішенні Деснянського районного суду від 31.07.2024 у справі № 750/14016/23 (а.с. 5-6). За судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.10.2019 року позивач сплачує на користь відповідача аліменти на утримання синів у розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 15.08.2019 до досягнення ними повноліття, які він фактично сплачував по листопад 2020 року включно. Сини проживають з позивачем з грудня 2020 року, з цього часу він не сплачував аліментів на їх утримання, унаслідок чого утворилася заборгованість. Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів Деснянського відділу ДВС у м. Чернігові у виконавчому провадженні № 60319072 заборгованість позивача по сплаті аліментів за період з грудня 2020 року по січень 2025 року становить 138\~987,67 грн (а.с. 15-20). У вересні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком. Заочним рішенням Деснянського районного суду від 31.07.2024 у справі № 750/14016/23 позовні вимоги задоволено (а.с. 5,6). Згідно з указаним рішенням від шлюбу сторони мають двох синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач з синами [PERSON] та [PERSON] , проживають за адресою: [ADDRESS] , де створені всі умови для виховання та розвитку дітей. [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] . Малолітній [PERSON] навчається у гімназії № 31 гуманітарно-естетичного профілю Чернігівської міської ради, малолітній [PERSON] навчається у Чернігівській загальноосвітній школі І ступеня № 25 Чернігівської міської ради. Згідно з інформацією навчальних закладів батько спілкується з класними керівниками та займається шкільними питаннями синів, мати участі у вихованні дітей не приймає, батьківські збори не відвідує, навчанням синів не цікавиться. Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 15.04.2024 року № 232 затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З висновку вбачається, що орган опіки та піклування вважає, що місце проживання дитини визначено обома батьками за їхньою згодою (а.с. 24-25). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає в одному будинку з позивачем в [ADDRESS] та є його сусідкою. Позивач та його два сини [PERSON] і [PERSON] почали постійно проживати в цьому будинку приблизно із серпня 2020 року. Також з ними проживає матір позивача. Відповідачку матір [PERSON] та [PERSON] , свідок з того часу бачила лише одного разу, на думку свідка, вона перебувала у стані сп`яніння. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає в будинку по [ADDRESS] та є сусідкою відповідачки. Вказує, що приблизно до літа 2020 року в цьому будинку проживали сім`єю позивач та відповідач разом зі своїми дітьми. З літа 2020 року позивач разом з дітьми почав проживати окремо у будинку по [ADDRESS] , що розташований неподалік від будинку, де проживає свідок. Також свідок вказала, що відповідачка веде антисоціальний спосіб життя, не працює, дітьми не цікавиться. Свідок [PERSON] надала свідчення, аналогічні поясненням свідка [PERSON] . Крім того зазначила, що її квартира розташовується під квартирою відповідачки, тому вона постійно чує, що у квартирі відповідачки збираються люди, які порушують спокій інших співмешканців. На думку свідка, квартира використовується відповідачкою як місце для колективного систематичного вживання наркотичних засобів. У зв`язку з цим, свідок неодноразово була змушена викликати працівників поліції. Відповідно до ч. 3. ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Положеннями\~статей 77-80 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини та звільнення від сплати заборгованості по аліментах), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме\~з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником та з якого часу. Суд вважає доведеними обставини, встановлені рішенням Деснянського районного суду від 31.07.2024 у справі № 750/14016/23, щодо фактичного проживання [PERSON] та [PERSON] разом з позивача, а також перебування дітей на повному його утриманні. Згідно з поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , позивач постійно проживає разом дітьми та здійснює повне їх утримання з літа 2020 року, натомість відповідачка з цього ж часу не виконує своїх обов`язків по вихованню та матеріальному забезпеченню своїх синів, що також підтверджується довідкою Чернігівської загальноосвітньої школи І ступеня № 25 від 13.02.2025 (а.с. 32). Відповідно до ч. 1 ст. 8\~Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК України)\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179\~СК України\~передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у\~статтях 267-271цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 17\~Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу вказаних законодавчих норм вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Стягнення з одного з батьків аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні суперечить положенням статті 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Стосовно позовної вимоги про звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах, яка нараховується органом Державної виконавчої служби за період, починаючи з грудня 2020 року, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення. Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. Висновки щодо застосування вказаних норм матеріального права викладені у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 477/1165/20, від 03 лютого 2021 року у справі № 125/2525/18, від 26 грудня 2019 року у справі № 219/6287/17, від 26 вересня 2019 року у справі № 760/32225/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 307/1186/17, від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21. Суд зазначає, що стягнення аліментів за період, коли дитина не проживала з отримувачем аліментів, суперечить цільовому призначенню аліментів, як коштів за рахунок яких утримується саме дитина, а не особа на користь якої такі аліменти стягнені. Стягнення на користь відповідача заборгованості по аліментах, яка не буде їх використовувати на дітей суперечить загальним засадам сімейного права та не забезпечить найкращих інтересів дитини. Разом з тим, наявність відкритого виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення заборгованості по сплаті аліментів із позивача буде порушенням його майнових прав та інтересів, оскільки саме він має право розпоряджатися аліментами, які стягуються на утримання сина та не повинен нести додатковий необгрунтований тягар по їх сплаті на користь відповідача. При цьому судом встановлено, що малолітні діти позивача з літа 2020 року проживають з батьком, позивачем по справі, та повністю знаходиться на його утриманні, тоді як заборгованість по аліментах у позивача виникла та нарахована з грудня 2020 року. У зв`язку із цим суд доходить висновку про наявну зміну обставин, що впливають на стягнення аліментів та заборгованості по них на користь відповідачки. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом звільнення його від примусового стягнення на користь відповідачки аліментів на утримання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , стягнутих за наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.10.2019 у справі № 750/9256/19-2-н/750/1244/19, а також від сплати заборгованості по аліментах. Саме з такими позовними вимогами звернувся позивач і такий спосіб захисту його прав не суперечить вимогам ЦПУ України та СК України. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. Проте, оскільки в позовній заяві, а також під час судового розгляду до судових дебатів позивач не заявив вимоги про їх стягнення на свою користь з відповідача, указане питання судом не вирішується. На підставі ст. ст. 180-181,183,184,192 СК України,

Outcome: approved