Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 21 серпня 2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який органом реєстрації актів цивільного стану 07 жовтня 2021 року було розірвано. У період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти ними було придбано нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 54,8 м2, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності, згідно з договором купівлі-продажу від 17 жовтня 2017\~року, зареєстроване за відповідачем. Крім того, п. 7 указаного договору містить інформацію про те, що згода іншого подружжя покупця на укладення цього договору, викладена у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області від 17 жовтня 2017 року за р.№ 1598. Посилаючись на неможливість мирного вирішення питання про поділ спільного майна подружжя, позивач звертається з цим позовом до суду і просить припинити право [PERSON] на частку у спільній сумісній власності - будинку 54,8 м2, житлова площа 34,6 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути (присудити) з [PERSON] грошову компенсацію на користь [PERSON] в розмірі 201 319, 00 грн., що відповідає частки вартості будинку, що належить позивачу у праві спільної сумісної власності, загальною площею 54,8 м2, житлова площа 34,6 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача понесені судові витрати у вигляді судового збору, а також витрат на професійну правничу допомогу. Відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило. Ухвалою судді від 30 вересня 2024 року позовну заяву позивача залишено без руху з наданням позивачеві строку для усунення недоліків його позовної заяви, що було зроблено позивачем 07 жовтня 2024 року. 01 листопада 2024 року через канцелярію суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, яка передана судді 07 листопада 2024 року. Ухвалою судді від 07 листопада 2024 року постановлено про прийняття позовної заяви до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін і відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою установлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив на позовну заяву, а також заперечень. Ухвалою суду від 21 листопада 2024 року у задоволенні клопотання адвоката Машошиної Альони Олегівни, яка діє в інтересах [PERSON] , щодо проведення розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено. Інших клопотань, оформлених відповідно до вимог ст. 182-183 ЦПК України, учасниками справи суду подано не було. Сторони про розгляд справи були повідомлені належним чином. Суд, дослідивши наявні письмові докази, приходить до таких висновків. Судом установлено, що сторони у період часу з 21 серпня 2015 року та до 07\~жовтня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 07 жовтня 2021 року серії [NUMBER] , виданим Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Під час державної реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] . Також судом установлено, що відповідач [PERSON] , у період шлюбу з позивачем, на підставі відповідного договору купівлі-продажу жилого будинку від 17 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковської районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1599 і наданого суду в засвідченій представником позивача копії, набув у власність житловий будинок під номером [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці приватної власності площею 0,250 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1223285000:02:002:0032. Право власності на зазначений об?єкт нерухомого майна було зареєстровано за відповідачем [PERSON] , про що свідчить відповідний Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 100491366 від 17.10.2017, який наданий суду в засвідченій представником позивача копії. 26 квітня 2024 року [PERSON] зареєструвала шлюбу з [PERSON] , у зв`язку з чим, змінила прізвище на [PERSON] . Відповідно до постанови Верховної Ради України № 3984-ІХ від 19 вересня 2024\~року "Про перейменування окремих населених пунктів та районів", яка набрала чинності 26\~вересня 2024 року, Новомосковський район Дніпропетровської області було перейменовано на Самарівський район, а місто Новомосковськ Новомосковського району Дніпропетровської області на місто Самар. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частинами першою, третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Як зазначено у ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що житловий будинок загальною площею 54,8 м2, який розташований за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований за [PERSON] , є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки він придбаний в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, тому кожен із сторін має право на 1/2 частку цього автомобіля. Судом установлено, що спірний будинок знаходиться у користуванні відповідача [PERSON] , проти чого відповідачем заперечень не подано. Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості майна про оцінку ринкової вартості житлового будинку, загальною площею 54,8 м2, який розташований за адресою: [ADDRESS] , станом на 14т серпня 2024 року становить 402\~638 грн. без ПДВ. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1 та 2 ст. 71 СК України). Згідно з ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частинами 1 та 2 статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Ураховуючи, що спірний будинок знаходиться в користуванні відповідача [PERSON] , а позивач згоден одержати від відповідача матеріальну компенсацію за належну їй частку житлового будинку, суд приходить до висновку, що указаний будинок підлягає поділу між сторонами у справі шляхом виділення відповідачу спірного житлового будинку з визнанням за ним права власності на цей будинок, із стягненням з відповідача на користь позивачки 1/2 частини його вартості. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №\~209/3085/20 Верховний Суд, з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України про обов`язковість надання одним із подружжя згоди на отримання компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на майно, та обов`язковість внесення іншим із подружжя на депозитний рахунок суду відповідної суми у справах, у яких позивач заявляє про стягнення з відповідача компенсації за належну позивачеві у праві спільної сумісної власності частку. Сформульовано нову правову позицію, за обставинами тієї справи, коли один із подружжя, який подав позов про поділ спільного майна, погодився на присудження на його користь грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на нерухомість, тоді як інший із подружжя (відповідач) на сплату компенсації не погодився, і гроші на депозитний рахунок суду не вніс. Верховний Суд України вказав, що визначений у ч. 4 ст. 71 СК України принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України, треба застосовувати до правовідносин, які виникають у разі звернення одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права власності іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. З метою гарантування виплати компенсації вартості частки, на яку позивач просить припинити право власності відповідача, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає засадам справедливості, розумності та добросовісності (стаття 7 СК України), бо відповідач надає згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування. Якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи вимогу про припинення права власності на частку у праві спільної власності, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, як правило, не згоден її виплачувати, що і є суттю спору. Тому відповідач не має наміру вносити відповідні кошти на депозитний рахунок суду. Залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того із подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею надалі. Тоді як інший із подружжя, як правило, не має такої можливості, хоча залишається співвласником. Частина п`ята статті 71СК Українине встановлює вимогу про обов`язкове внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно й отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Подібні за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі №\~210/4854/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19 та постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 641/2211/23 провадження № 61-14219 св 24. Отже, виходячи з наведеного вище, не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника будинку відповідача [PERSON] компенсації на користь іншого співвласника - позивача [PERSON] , який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ - зазначений вище житловий будинок, щоб врегулювати конфлікт, щодо користування та розпорядження ним. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згідно з вимогами ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації 1/2 частки вартості житлового будинку, замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved