Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

У серпні 2024 року позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод» про відшкодування моральної шкоди, в якому просив ухвалити рішення, яким стягнути на свою користь моральну шкоду зв`язку з отриманим професійним захворюванням у розмірі 245\~000 грн. Ухвалою суду від 06 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та призначене підготовче засідання на 29 жовтня 2024 року. Визначено строки подачі відзиву на позов та відповіді на відзив. 29 жовтня 2024 року представником відповідача [PERSON] надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено на невизнання позову та необхідності відмовити у його задоволенні. 29 жовтня 2024 року представником позивача [PERSON] подано відповідь на відзив. 13 листопада 2024 року представником відповідача надано заперечення щодо відповіді позивача на відзив до позовної заяви. Представник позивача надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та відсутності позивача. Всі доводи на підтвердження позовних вимог надані. Представник відповідача [PERSON] \~у судовому\~засіданні позовні\~вимоги не\~визнав.\~В обґрунтування\~зазначив,\~що у позові\~ [PERSON] \~зазначає,\~що моральна\~шкода,\~яка йому\~заподіяна,\~полягає у\~психологічному дискомфорті,\~порушенні душевної\~рівноваги,\~вираженої у\~почуттях розпачу,\~тривоги,\~дратівливості,\~у почуттях\~страху,\~поганому сні\~на фоні\~сильних больових\~відчуттів.\~Але жодних\~доказів щодо\~наявності цих\~обставин він\~не наводить\~та не\~додає до\~позовної заяви.\~Крім того,\~позивачем не\~доведено належними\~та допустимими\~доказами,\~що зміни,\~які сталися\~в його\~особистому житті\~пов`язані\~саме з\~наявністю у\~нього професійного\~захворювання,\~а також,\~які додаткові\~зусилля він\~докладає для\~організації свого\~життя. На його думку, наявність моральних страждань позивача зазначено у загальних фразах та не є доведеними, до позову позивач не надав жодного доказу отримання моральної шкоди, спричиненої саме діями чи бездіяльністю відповідача, тому позовні вимоги позивача є не обґрунтованими. Просив у задоволенні позову відмовити. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов,вислухавши представника відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального\~кодексу України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а також майнової шкоди та завданих збитків. Статтею 1167 ЦК України моральна\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України моральна\~шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, що [PERSON] протягом тривалого часу з 20 травня 2002 року по 01 травня 2024 року працював у різних структурних підрозділах на різних посадах у Приватному акціонерному товаристві «Новокраматорський машинобудівний завод», що підтверджується наданою суду копією трудової книжки (а.с. 13-16). За час роботи на Приватному акціонерному товаристві «Новокраматорський машинобудівний завод» [PERSON] отримав хронічне професійне захворювання, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 березня 2024 року (а.с. 17-23) та Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 24 квітня 2024 року (а.с. 24-25). Зазначені обставини визнаються представником Приватного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод», а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 1 ст. 82\~ЦПК України. Статтею 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ст. 6 Закону України «Про охорону праці», умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Відповідно до ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Враховуючи зазначені положення, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Відповідно до п. 7 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 березня 2024 року затвердженого начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, встановлено наявність у позивача професійних захворювань: Пневмоконіоз (t/t, 2/2), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень ІІ ст. (друга) фаза затихающого загострення. ЛН ІІ ст. (друга); хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху (IІI ст.) за класифікацією Остапкович В.Є та Пономарьової Н.І. Захворювання професійні, встановлені вперше. П. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 березня 2024 року встановлює, що професійне захворювання виникло за таких обставин: у зв`язку з неефективністю роботи системи вентиляції та недосконалістю робочого інструменту (зокрема під час роботи по вирубуванню, зачищенню стального лиття, вирубуванню різними пневматичними інструментами, зубилом), виконував роботи в умовах впливу на організм пилу фіброгенної дії, аерозолів шкідливих хімічних речовин та виробничого шуму, концентрації та рівні яких перевищували гранично допустимі Причинами виникнення професійного захворювання є тривалий період роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів (у ПрАТ «НКМ3» - 21 рік 09 місяців, у тому числі в якості обрубувача - 07 років 10 місяців, в якості газорізальника - 13 років 04 місяці), а саме: пил фіброгенної дії (сілікатвмісний пил з вмістом вільного діоксиду кремнію від 5% до 10%) - максимально разова концентрація в повітрі робочої зони на робочому місці обрубувача за результатами атестації робочих місць складала 10,7 мг/м3, при ГДК=4 мг/м3, час дії протягом зміни - 36,5% часу зміни; аерозолі марганця, максимально разова концентрація в повітрі робочої зони на робочому місці газорізальника за результатами атестації робочих місць складала 0,29 мг/м, при ГДК= 0,2 мг/м3, час дії протягом зміни - 100% часу зміни; аерозолі азоту оксиду та вуглецю оксиду, максимально разові концентрації в повітрі робочої зони на робочому місці газорізальника за результатами атестації робочих місць складали 4,8мг/м3, при ГДК = 5 мг/м3 та 3,5 мг/м3, при ГДК - 20 мг/м3, час дії протягом зміни - 100% часу зміни; виробничий шум: еквівалентний рівень шуму на робочому місці обрубувача за результатами атестації робочих місць складав 93,0 дБА, при ГДР = 80 дБА; еквівалентний рівень шуму на робочому місці газорізальника за результатами атестації робочих місць складав 85,0 дБА, при ГДР = 80 дБА. (П. 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 березня 2024 року. Згідно Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 24 квітня 2024 року [PERSON] первинно визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60% з яких: 40% - пневмоконіоз, 20% - хронічна приглухуватість. [PERSON] первинно встановлено третю групу інвалідності та протипоказано підземний труд, в умовах пилу, професійних шкідливостей. Згідно з випискою із медичної карти стаціонарного хворого №114, медичним висновком №5/77, консультативним висновком спеціаліста пульмонолога від 09.04.2024 року, позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, зокрема задишку при незначному фізичному навантаженні, постійний сухий кашель, періодично з виділенням мокротиння, періодично користується інг. сальбутамола (1 раз на тиждень), періодичний давлючий біль в грудній клітці, головний біль при підвищенні АТ(макс. До 200/100 мм.рт.ст.), має постійний «шум» у вухах зниження слуху на обидва вуха, періодичні болі в епігастрії, печія, болі в поперековому відділі хребта, іррадіацією в ліву ногу, оніміння в лівій нозі, болі в шийному відділі, оніміння пальців рук, підвищена чутливість рук до холоду, загальна втомлюваність, пітливість. Відповідно до вимог статті 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування шкоди власником, або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 року № 20-рп/2008, громадянам надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника, або уповноваженого ним органу (роботодавця). У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки нещасний випадок, професійне захворювання виникло в зв`язку з не створенням належних умов праці, то наявні у зв`язку з цим підстави, передбачені ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок ушкодження здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Доводи представника Приватного акціонерного\~товариства «Новокраматорський\~машинобудівний завод» про відсутність обов`язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду завдану позивачу, суд до уваги не приймає, оскільки обов`язок створити безпечні умови праці законодавством покладено на роботодавця. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди. Доводи представника відповідача щодо факту відсутності підстав відшкодування позивачу моральної шкоди суд вважає безпідставними, оскільки вказане спростовується матеріалами справи: факт заподіяння такої шкоди, у зв`язку із професійними захворюваннями, встановлений наданими до суду медичними документами. Так, внаслідок професійного захворювання позивач має проходити курси лікування, що вимагає додаткових зусиль для продовження активного громадського життя та підтримання в належному стані здоров`я, він обмежений в спілкуванні з оточуючими, у вирішенні своїх побутових потреб, що порушує його нормальні життєві зв`язки. В своєму Рішенні від 27.01.2004 р. №2 Конституційний Суд України визначив, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відсутність прямого причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Право на компенсацію за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії. Дана правова позиція знайшла своє відображення в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року по справі № 6-3149цс15. Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача: отримав професійне захворювання, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності, суд вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 120 000 гривень, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Розмір моральної шкоди необхідно стягнути з утриманням обов`язкових податків і зборів, відповідно до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України , оскільки цей розмір перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на рівні 01 січня 2024 року. До Закону №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року). До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України). Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Станом на 01 січня 2025 року розмір мінімальної заробітної плати становить 8 000 грн., а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 120 000 грн. перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (8000 х 4 = 36 000 грн.). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.95 р. обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.95 р. визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81\~ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 р. у справі № 686/13212/19. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (див. постанову Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №591/4825/17, провадження №61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на мету інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги встановлення завдання відповідачем моральної шкоди позивачу, враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, виходячи із засад виваженості, розумності, справедливості,\~- суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у достатньому та необхідному розмірі 120 000 грн., який є співмірним, розумним та справедливим, а також таким, що відповідає практиці ЄСПЛ. Отже, беручи до уваги встановлені під час розгляду даної справи фактичні обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає також стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 1211 гривень 20 коп.

Outcome: partial