Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить суд встановити факт постійного непроживання відповідача та її батька [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] на день його смерті та неприйняття спадщини. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] помер його дід [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на майно. На момент смерті спадкодавець [PERSON] був зареєстрований та постійно проживав за адресою [ADDRESS] . Спадкодавцем заповіт не складався, спадкування здійснюється за законом. Після відкриття спадкової справи та отримання нотаріусом витягу з Реєстру територіальних громад м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] на дату відкриття спадщини було встановлено, що за даною адресою зареєстровано місце проживання інших родичів спадкодавця, а саме, рідного брата спадкодавця [PERSON] та племінниці спадкодавця [PERSON] , які включені до кола спадкоємців. Вказані особи не проживали постійно разом зі спадкодавцем, оскільки будинок за даною адресою поділено на окремі частини, які є фактично квартирами, і кожна сім`я проживала окремо в своїй квартирі. Разом із цим, оскільки адреса реєстрації місця проживання відповідача та [PERSON] є адресою реєстрації спадкодавця, позивач не має можливості реалізувати своє право на спадщину. Ухвалою суду від 01.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. У встановлений судом строк відповідач не подав відзив на позовну заяву, однак 19.02.2025 він подав заяву про визнання позову, в якій визнав позовні вимоги, не заперечуючи щодо задоволення позову. У поданій заяві відповідач також просив суд здійснювати розгляд справи за його відсутності. 27.03.2025, до початку судового засідання представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав, зазначених в позові. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом із наявних матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON] , про що складено актовий запис номер 11742, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковою О.Є. на підставі заяви [PERSON] , який є онуком спадкодавця, заведено спадкову справу №10/2024, що підтверджується довідкою вказаного нотаріуса №102/02-14 від 11.11.2024. Із вказаної довідки також вбачається, що відповідно до витягу з Реєстру територіальних громад м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] на дату відкриття спадщини, було встановлено, що за даною адресою зареєстровано місце проживання інших родичів спадкодавця: [PERSON] , [INFO] - рідного брата спадкодавця, та [PERSON] , [INFO] - племінниці спадкодавця. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 08.12.2004 державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І., [PERSON] та [PERSON] успадкували в рівних долях 1/2 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що належала їхній матері [PERSON] , яка померла [INFO] . При цьому, договором від 30.11.1999, укладеним між власниками будинку, яким належало по 1/2 частині будинку - [PERSON] та [PERSON] , було встановлено порядок користування вказаним жилим будинком, відповідно до якого у користування [PERSON] перейшли квартири за номерами 1 та 4. Вказані обставини визнаються відповідачем, яка у поданій до суду заяві про визнання позову підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] проживали в окремих квартирах, що фактично є окремими житловими об`єктами, в межах одного будинку. Відповідач проживала в частині будинку свого батька. Також відповідач підтвердила, що вона та її батько проживали окремо від спадкодавця [PERSON] на день смерті останнього. Відповідно до частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 Цивільного кодексу України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). За змістом пунктів 3.19 та 3.20 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Відповідно до частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. При розгляді даної справи суд також враховує визнання позову відповідачем. Сумнівів щодо добровільності визнання позову відповідачем у суду немає, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] не є особами, які постійно проживали разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, та не є особами, які прийняли спадщину у зв`язку з неподанням заяви про відмову у визначений строк. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. Згідно з ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved