Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

25.12.2024 представник позивача - адвокат Лугинець В.П., який діє в інтересах [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , в якому просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з його батьком - [PERSON] , [INFO] . Стягувати з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше встановленого законодавством мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подання даної позовної заяви до суду і до настання повноліття дитини, тобто до [INFO] . Мотивує це тим, що відповідач являється колишньою дружиною позивача. Під час шлюбу, [INFO] у них народився син - [PERSON] . Позивач, його мати [PERSON] та син [PERSON] проживають разом в одному будинку в [ADDRESS] . Розлад сімейних стосунків у сторін розпочався на початку червня 2022 року, з того часу вони почали проживати окремо, хоча по даний час відповідач зареєстрована за місцем проживання позивача. Після цього, в кінці червня місяця 2022 року позивач дізнався, що відповідач виїхала за кордон до країни Польщі на заробітки, а їхній спільний син [PERSON] залишився проживати разом із ним по даний час. Позивач вважає, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини в разі потреби, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову частину виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, і взагалі бачить дитину 1 -2 рази на рік коли приїздить у відпустку на 7-м днів до України, а спілкування з дитиною відбувається в телефонному режимі тільки декілька разів на місяць. Дитина повністю перебуває на вихованні та на матеріальному утриманні позивача. Вважає, що з метою забезпечення законних інтересів дитини, необхідно визначити місце проживання [PERSON] разом з позивачем, так як він бажає проживати разом з батьком. Відповідач надає частково незначну матеріальну допомогу щодо утримання дитини та у зв`язку з скрутним економічним станом в країні та постійним зростанням цін на продукти харчування, одяг, засоби гігієни, приладдя для школи і т.д., тому даної допомоги не вистачає. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Позивач також пояснив, що відповідач коли приїжджає привозить гаджети, може залишити 1000 злотих. Відносини з дитиною дуже добрі. Представник позивача пояснив, що дитина проживає із відповідачем. Відповідач поїхала за кордон на заробітки. Дитина перебуває на утриманні позивача, він повністю нею піклується. Відповідач надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи [PERSON] надала заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи, позовні вимоги підтримує. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, думку дитини, проаналізувавши наявні докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 27.12.2022 року у справі №286/2588/22, розірвано. У шлюбі, [INFO] в них народився син - [PERSON] (а.с.10,11). [PERSON] зареєстрований та проживає разом із батьком, позивачем у справі та бабусею [PERSON] в [ADDRESS] , за цією адресою зареєстрована і відповідач, але фактично не проживає (а.с. 15, 18). Згідно актів обстеження, обстеження проведено за адресою: [ADDRESS] . 12.09.2022 року встановлено, що в будинку чисто, прибрано, створені всі умови для проживання дитини. [PERSON] має окрему кімнату для відпочинку. Мати дитини з липня проживає за кордоном, до кінця року повертатися не збирається. Вихованням дитини займається батько. 05.04.2023 року встановлено, що в будинку чисто, прибрано, створені всі умови для проживання дитини. [PERSON] має окрему кімнату для сну та відпочинку. Мати дитини перебуває за кордоном. Вихованням та доглядом займається батько. 11.12.2024 встановлено, що для дитини створені всі умови для виховання, проживання та розвитку. Дитину виховує один батько, мати перебуває за кордоном (а.с. 12-14). Позивач за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має гарний стан здоров`я, самостійно виховує сина (а.с.19-26). Статтею 141 СК України передбачено, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. Місце проживання неповнолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України можна зробити висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. В судовому засіданні були заслухані покази свідків [PERSON] та [PERSON] .. Так, [PERSON] показала, що є матір`ю позивача. Дитина весь час проживає із батьком та хоче бути із ним. [PERSON] в школі навчається гарно. Графік роботи сина дозволяє йому виховувати дитину. [PERSON] перебуває за кордоном, приїжджала восени, купила телефон та привезла солодощі. Мати перекидає гроші дитині на картку. Свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивача. Дитина з народження проживає із батьком. Відповідач виїхала за кордон, раз у півроку приїжджає. Зі слів має когось іншого. Позивач працьовитий, допомагає матері по господарству. Дитина завжди зі татом. Він дуже добрий батько, відповідальний. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно висновку виконавчого комітету Овруцької міської ради, як органу опіки та піклування №02-09/368 від 19.02.2025 року, останній вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] із батьком [PERSON] . Судом була заслухана також думка [PERSON] , який вказав, що проживає з татом і бабусею. Мати поїхала за кордон, до себе не кличе. Раз в тиждень телефонує, перекидає гроші на картку раз в місяць по 1000 грн.. За кордон їхати не хоче. Одяг та продукти харчування купує батько. Кошти від матері збирає, витрачає на солодощі, а частину віддає батьку. З батьком йому подобається. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З огляду на наведені обставини, ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, проживання малолітньої дитини на даний час із батьком, який піклується про її навчання та виховання, відсутність обставин, які б свідчили, що таке бажання дитини суперечить її інтересам, суд приходить до висновку, що з метою забезпечення умов, необхідних для повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку малолітньої дитини, слід визначити її місце проживання із батьком, що також не заперечується відповідачкою. Щодо стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Як встановлено, малолітній [PERSON] проживає із батьком, який матеріально забезпечує його. Відповідач матеріальну допомогу надає частково. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Зміст глави 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196,00 гривень. Враховуючи, що малолітній [PERSON] проживає із батьком та перебуває на його утриманні, а відповідачка перебуває за кордоном та матеріальну допомогу сину надає частково, тому у зв`язку із об`єктивною потребою малолітнього сина сторін у забезпеченні належного матеріального утримання, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки її доходів (заробітку), щомісячно. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов подано позивачем 25.12.2024 (а.с.1). Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК рішення суду в справі про стягнення аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів позивач звільнений згідно п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: approved