Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-27 00:00:00

24.04.2018 року [PERSON] , яка діяла в інтересах своєї на той час неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , який в процесі розгляду справи уточнила, та просила: визначити, що частка [PERSON] , який помер [INFO] , у праві спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , становить частину; визнати за нею, [PERSON] , право на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 46,6 кв.м, житловою площею 32,9 кв.м в порядку спадкування за законом після смерті померлого [PERSON] ; визнати за [PERSON] право на частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті померлого [PERSON] . \~ В обґрунтування позову посилались на те, що відповідач [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , 21.02.1995 року на Харківській товарній біржі уклала Договір №Н4-112 купівлі-продажу квартири з [PERSON] , згідно з яким відповідач купила двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Договір №Н4-112 купівлі-продажу квартири відповідно до п. 9 зареєстрований на Харківській товарній біржі на підставі біржового контракту №Н4-112 від 21.02.1995 року. 19.08.1997 року шлюб між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 12.07.2003 року між нею, [PERSON] , та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] [PERSON] помер. Вказала, що вона з 12.07.2003 року, а [PERSON] - з народження і до відкриття спадщини спільно проживали зі спадкодавцем до дня його смерті. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді не виділеної за життя спадкодавця в натурі частки у спільному сумісному праві власності з відповідачем [PERSON] майні - двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відсутній заповіт, то право на спадкування за законом після померлого [PERSON] мають донька спадкодавця - [PERSON] , [INFO] , яка на час відкриття спадщини була зареєстрована та мешкала за цією адресою, та вона, як дружина спадкодавця. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Шарка О.П. від 31.05.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 25.06.2018 року у задоволенні заяви [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено. 30.08.2018\~року [PERSON] \~звернулася із зустрічним\~позовом до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~в якому\~просила суд\~визнати її\~особистою приватною\~власністю квартиру\~ [ADDRESS] . Посилалась на те, що вказана квартира належить їй на праві власності. Квартира була придбана 21.02.1995 року на підставі договору купівлі-продажу №Н4-112 в період її шлюбу з [PERSON] , який юридично тривав з 22.09.1984 по 19.08.1997 р.р. 12 липня 2003 р. [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . Від даного шлюбу народилась донька [PERSON] . Твердження [PERSON] - [PERSON] , що спірна квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] не відповідає дійсності, оскільки вона є її приватною власністю. Так, хоча квартира і була придбана в період шлюбу з [PERSON] , однак в момент придбання квартири шлюб існував лише юридично, а фактично вони на той момент вже не проживали однією сім`єю, спільного господарства не вели. [PERSON] не проживав з нею в одній квартирі, та у нього вже була інша сім`я з [PERSON] . [PERSON] також проживала з іншим чоловіком та вела з ним спільне господарство. Під час укладення договору купівлі-продажу [PERSON] не був присутній. Угоду проводила вона сама за підтримки її нового чоловіка, який був при цьому присутній. З самого початку придбання спірної квартири [PERSON] знав про неї. Крім того, з травня 1995 року проживав та був зареєстрований в ній з 1999 року, однак до його смерті [INFO] жодного разу не ставив питання про її поділ. У момент та після придбання квартири [PERSON] працював освітлювачем в Театрі опери та балету в м. Харкові, мав невисокий прибуток, в той час як [PERSON] працювала в приватній фірмі бухгалтером та отримувала досить велику на той час заробітну плату. Таким чином, вона мала достатні особисті грошові кошти для придбання спірної квартири. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Закрито підготовче провадження у справі. 28 березня 2019 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] [PERSON] на зустрічну позовну заяву, в якому остання просила суд відмовити в її задоволенні. Посилалась на те, що спірна квартира була придбана [PERSON] в період знаходження в шлюбі з покійним [PERSON] , з яким остання проживала більше 12 років у шлюбі, в них народилась донька. За цей час вони отримали разом ордер на 3 кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та придбали 2 кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Під час шлюбу [PERSON] постійно працював та отримував заробітну плату, яка витрачалась на потреби родини та відповідно придбання квартири. Посилання [PERSON] , що вона на момент придбання квартири в 1995 році не проживала разом з [PERSON] , а останній вже мав іншу сім`ю, не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] та [PERSON] одружились лише 12.07.2003 року, [INFO] в них народилась донька [PERSON] . Крім того, за спільною домовленістю між [PERSON] та [PERSON] , останній виписався з квартири за адресою: [ADDRESS] та зареєструвався в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Пізніше [PERSON] разом з донькою приватизували 3 кімнатну квартиру, [PERSON] разом з новою сім`єю почав проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] . З 1999 року по 2017 рік [PERSON] не заперечувала проти проживання [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі, дала в 2000 році згоду на їх реєстрацію у цій квартирі, і до моменту смерті колишнього чоловіка не вчиняла жодних заходів щодо поділу спірного майна або їх виселення з квартири. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.03.2020 року залишено без розгляду первісний позов [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] про визнання права на спадщину та про виділення в натурі частки у спільній власності та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю. 30.03.2020 року до суду надійшли нотаріально посвідчені пояснення [PERSON] . Так, остання вказала, що є матір`ю померлого [PERSON] . Вважає, що позовні вимоги [PERSON] є несправедливими, нечесними та непорядними. В 1994 році її син, [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , покинув останню з неповнолітньою донькою та почав проживати в цивільному шлюбі з [PERSON] . При цьому у [PERSON] залишились добрі відносини з [PERSON] , з якою вони постійно спілкувались та підтримували дружні стосунки. Як стало відомо [PERSON] , через 2 місяці, як [PERSON] покинув її син, вона почала проживати з вже нинішнім офіційним чоловіком [PERSON] . Саме у цивільному шлюбі з [PERSON] . [PERSON] за сумісні з останнім кошти придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . У придбанні вказаної квартири та її облаштуванні [PERSON] участі не брав, та навіть не надавав будь-якої грошової допомоги на утримання своєї доньки від першого шлюбу з [PERSON] . Вказана квартира була придбана [PERSON] вже після фактичного припинення десь з жовтня-листопада 1994 року між нею та [PERSON] шлюбних відносин. Далі, син [PERSON] - [PERSON] в 1995 році звернувся з проханням до [PERSON] деякий час пожити в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи людські якості [PERSON] , остання дозволила йому пожити у належній їй квартирі, але за умови, що за спірною квартирою буде здійснюватися належний догляд, оскільки ця квартира повинна була дістатись онуці [PERSON] доньці її сина та [PERSON] , про що [PERSON] був добре обізнаний та проти цього ніяким чином не заперечував. Більш того, з 1995-2001 р.р. саме [PERSON] здійснювала всі комунальні послуги по вказаній квартирі, в якій проживав [PERSON] зі своєю цивільною на той час дружиною [PERSON] та їх малолітньою донькою. Пізніше [PERSON] дізналась, що [PERSON] дозволила її сину, окрім тимчасового проживання ще й зареєструватись у вказаній квартирі для працевлаштування. У 1997 році її син [PERSON] та [PERSON] офіційно розлучились. [PERSON] після цього жодного разу не виявляв бажання щодо розділу майна, у тому числі спірної квартири, придбаної в період офіційного шлюбу, оскільки добре усвідомлював, що фактично квартира була придбана виключно за рахунок [PERSON] . Також, після розлучення [PERSON] не платив аліментів на утримання своєї старшої доньки від першого шлюбу, відтак його рішення не претендувати на спірну квартиру є логічним та доволі чоловічим. Її нинішня невістка [PERSON] мала власну квартиру у м. Харкові, яку продала десь в 2003 році. В 2003 році [PERSON] знову звернувся до [PERSON] прописати в квартирі за адресою: [ADDRESS] також [PERSON] та їх на той час малолітню дитину - [PERSON] . Того ж року [PERSON] та [PERSON] офіційно зареєстрували шлюб. Як відомо [PERSON] , у [PERSON] виникла необхідність у продажі вищевказаної квартири і на цій підставі остання звернулась з проханням до [PERSON] щодо зняття її з донькою з реєстрації та виселення з вказаної квартири, на що остання відповіла категоричною відмовою. [PERSON] наголосила, що спірна квартира є особистою власністю [PERSON] . Постановою Харківського апеляційного суду від 15.07.2020 року ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.03.2020 року скасовано. Справу направлено для продовження розгляду. 27.07.2020 р. цивільну справу прийнято до провадження суддею Фрунзенського районного суду м. Харкова Бабковою Т.В. та призначено судове засідання. 21.05.2021 до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , в якій позивачі просили суд: визначити, що частка [PERSON] , який помер [INFO] , у праві спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , становить частину; визнати за [PERSON] право власності на частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . В обґрунтування уточненої позовної заяви зазначили, що в період з 22.09.1984 р. по 19.08.1997 р. відповідачка [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. 21.02.1995 р. відповідачкою та [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу №H4-112 від 21.02.1995р. 19.08.1997 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. 12.07.2003 р. було укладено шлюб між [PERSON] та позивачкою [PERSON] [INFO] у позивачки [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] 03.10.2003 р. позивачка [PERSON] за згодою відповідачки була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі за згодою відповідачки з 05.09.2000 р. Позивач [PERSON] разом з [PERSON] постійно проживали в квартирі [ADDRESS] з кінця 90-х років, а позивачка [PERSON] - все своє життя від дня народження. Проти проживання у вказаній квартирі колишнього чоловіка, його нової дружини та доньки, [PERSON] не заперечувала. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на частину квартири [ADDRESS] . За час свого життя спадкодавець [PERSON] право власності на належну йому частку вказаної квартири не оформлював, з відповідними позовами не звертався. Квартира [ADDRESS] була придбана відповідачкою [PERSON] під час шлюбу з спадкодавцем [PERSON] і належить відповідачці та спадкодавцю на праві спільної сумісної власності. Частки у праві спільної сумісної власності відповідачки та спадкодавця на цю квартиру є рівними, оскільки іншого ними не було визначено. Спадкодавець під час життя оформлення свого права власності на частку спірної квартири не зробив, з позовом про поділ майна подружжя до відповідачки не звертався, заповіту не залишив. Позивачі постійно проживали в спірній квартирі більш ніж 20 років, зареєстровані в ній за згодою відповідача. Після смерті спадкодавця позивачі звернулись до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Спадщина після смерті [PERSON] не була оформлена, оскільки за спадкодавцем не визнано право на частку в спільній сумісній власності на спадкове майно та не визначений розмір цієї частки. Треті особи, [PERSON] та [PERSON] , про смерть спадкодавця були обізнані, до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця не звертались, ніяких вимог щодо спадкового майна не висловлювали. Після смерті спадкодавця пройшов вже тривалий час, за весь цей час треті особи бажання прийняти спадщину після смерті спадкодавця не виявили, строки для прийняття спадщини були ними пропущені без поважної причини. Протокольною ухвалою суду від 31.05.2021 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання права власності, визнання права на спадщину. Ухвалою суду від 19.07.2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] \~до [PERSON] про визнання\~права власності в порядку спадкування за законом, визначення права у праві спільної сумісної власності, третя особа: [PERSON] , та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю задоволено частково. Накладено заборону відчуження квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] . Ухвалою суду від 06.08.2021 року заяву позивачів [PERSON] , [PERSON] \~ про забезпечення позову по цивільній справі залишено без задоволення. 10.08.2021 року до суду надійшли додаткові пояснення [PERSON] аналогічні викладеним раніше. Так, остання також посилалась на те, що з кінця 1992 року їх шлюбні відносини з [PERSON] почали розлагоджуватись, згодом вона дізналась, що в нього є інша жінка. В 1994 році до неї переїхав [PERSON] і вони почали проживати разом. В 90-і роки в неї та [PERSON] була висока заробітна плата, тому [PERSON] запропонував їй купити квартиру, яка в майбутньому повинна була залишитись її донці [PERSON] . В лютому 1995 року вони знайшли гарний варіант і купили спірну квартиру. Потім, разом з [PERSON] вони зробили ремонт, завезли меблі, після чого не користувались цією квартирою. На фоні сварок з [PERSON] , [PERSON] почав скаржитись своїй матері, що в нього виникли проблеми з житлом, і він разом матір`ю попросили [PERSON] пустити його пожити у спірну квартиру. Згодом виявилось, що без згоди [PERSON] в квартиру переїхала [PERSON] , та з часом у них народилась донька. У 1999 році на прохання матері її колишнього чоловіка [PERSON] надала згоду на реєстрацію [PERSON] у спірній квартирі. Потім, у 2000 р. без її відома [PERSON] зареєстрував свою доньку [PERSON] у квартирі [PERSON] . Через декілька років до неї звернувся [PERSON] з проханням реєстрації його дружини [PERSON] у спірній квартирі. [PERSON] та [PERSON] часто не сплачували комунальні платежі, тому [PERSON] доводилось це робити за них. 10.08.2021 року до суду надійшов відзив [PERSON] на уточнену позовну заяву, в якому остання просила відмовити в її задоволенні з підстав, аналогічних викладеним раніше. Постановою Харківського апеляційного суду від 30.11.2021 року ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.07.2021 року змінено. Заяву [PERSON] про забезпечення позову-задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження на частки квартири за адресою: [ADDRESS] до розгляду справи по суті та набрання судовим рішенням законної сили. В іншій частині - відмовлено. 09.12.2021 р. до суду надійшли письмові пояснення [PERSON] , в яких остання посилалась на те, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 1997 року про розірвання шлюбу між нею та [PERSON] встановлено, що сторони не проживали разом протягом двох років. Також, вказала, що у [PERSON] були відсутні кошти на придбання спірної квартири. 20.02.2023 р. ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Бугрій В.М. цивільну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05.06.2023 цивільну справу передано до Фрунзенського районного суду м. Харкова. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Шевченко Г.С. від 02.08.2023 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 04.10.2023 р. задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом про витребування доказів та залучено до участі у справі за первісним позовом третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] 27.10.2023 р. до суду надійшли письмові пояснення [PERSON] , в яких остання просила суд відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічний позов - задовольнити. Вказала, що вона є донькою [PERSON] та [PERSON] , народилась [INFO] під час їх шлюбу, який офіційно тривав до 08.04.1997 року. Але фактично будь-які стосунки її батьків припинились в першій половині 1994 року, коли її батько [PERSON] пішов від них до іншої жінки. З цього часу фактично припинилось будь-яке спілкування між нею, мамою та батьком. Батько перестав вітати її навіть з днем народження, подарунків, матеріальної допомоги не надавав. Після того, як батько їх покинув, їм став допомагати давній знайомий матері - [PERSON] , який добре до неї відносився. З осені 1994 року [PERSON] став жити разом з ними, вони разом почали відмічати свята, їздити на відпочинок. На початку 1995 року її мати [PERSON] за власні кошти та за кошти, які їй надав [PERSON] , купила квартиру [ADDRESS] , яку зареєструвала на своє ім`я. Ця квартира була придбана мамою для неї, [PERSON] , щоб коли вона виросте змогла там самостійно проживати. Її батько [PERSON] знав про те, що [PERSON] купила квартиру за свої особисті кошти та ніяких вимог на неї не заявляв, так як знав, що квартира була куплена тільки за власні кошти матері та за гроші, які їй надав [PERSON] . [PERSON] звернувся до її матері з проханням дозволити йому деякий час пожити у спірній квартирі, на що вона погодилась. Згодом, у спірній квартирі з батьком почали також мешкати [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Через деякий час [PERSON] стала заявляти вимоги щодо визнання за [PERSON] частки у спірній квартирі. [PERSON] вважає ці вимоги безпідставними та такими, що порушують її майнові права на цю квартиру та права її мами [PERSON] 27.10.2023 р. до суду надійшла заява представника [PERSON] адвоката Ключника О.М. про застосування строків позовної давності. В обґрунтування якої представник зазначив, що 28 березня 1997 року на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі №2-1125 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 22 вересня 1984 року, був розірваний та це рішення суду набрало законної сили 08.04.1997 року. Від зазначеного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народилась спільна донька [PERSON] . Так, із вказаного рішення слідує, що судом було встановлено, що сторони не проживають однією сім`єю протягом двох років. 21.02.1995 року відповідачем по справі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №Н4-112 була придбана квартира [ADDRESS] . Зазначена квартира була придбана самостійно [PERSON] в період її шлюбу з [PERSON] , який юридично тривав з 22.09.1984 року по 08.04.1997 року, за свої власні кошти та за кошти, які були надані [PERSON] , з яким відповідач по справі, [PERSON] , почали разом жити після уходу з сім`ї [PERSON] . Фактично вже з першої половини 1994 року відповідач по справі [PERSON] та [PERSON] перестали проживати однією сім`єю, та [PERSON] покинув свою дружину з малолітньою донькою [PERSON] , і в подальшому ухилявся від утримання своєї малолітньої дитини, не дбав про її матеріальне забезпечення. Зазначена квартира з моменту придбання та на теперішній час належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.08.2017 року №95414192. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Але, на протязі більш ніж двадцятирічного строку після купівлі відповідачем [PERSON] квартири [ADDRESS] та оформлення нею права власності на зазначену квартиру, її колишній чоловік [PERSON] не звертався з вимогами про поділ майна та відповідно пропустив трирічний строк позовної давності. Крім того, в разі якщо [PERSON] своєчасно, в межах позовної давності, звернувся би до суду з вимогами щодо поділу майна, то враховуючи, що на час розлучення разом з відповідачем [PERSON] проживала малолітня донька [PERSON] , [INFO] , якій на момент розірвання шлюбу було 12 років, то при розгляді справи та винесення рішення суд повинен був врахувати інтереси малолітньої дитини, яка проживала разом з матір`ю та, відповідно, міг відступити від засади рівності часток подружжя. За таких обставин, представник відповідача за первісним позовом просив про застосування до вказаних відносин строків позовної давності у три роки. Ухвалою суду від 31.01.2024 року залучено до участі у справі за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] \~до\~ [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про\~визначення частки у праві спільної сумісної власності,\~визнання\~права власності в порядку спадкування за законом в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , який є спадкоємцем [PERSON] , померлої [INFO] . 15.02.2024 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] , який просив суд відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Вказав, що є рідним братом [PERSON] , який помер [INFO] . В період з 1984 по 1997 р.р. його брат та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, та [INFO] в них народилась донька [PERSON] . В 1994 році шлюбні відносини між його братом та [PERSON] перестали існувати та вони стали мешкати окремо. Після фактичного розриву стосунків, [PERSON] на початку 1995 року самостійно купила квартиру [ADDRESS] . Вказану квартиру вона купила за власні кошти та, як йому відомо, [PERSON] допоміг її знайомий [PERSON] , з яким вона проживала на той час. Ніякої участі у придбанні квартири його брат [PERSON] не брав. [PERSON] знає, що після придбання квартири [PERSON] дозволила пожити в ній його брату. Також йому відомо, що ніяких претензій до [PERSON] щодо права власності на квартиру його брат [PERSON] не заявляв, бо знав, що ця квартира належить [PERSON] та їх дитині [PERSON] . Ухвалою суду від 15.02.2024 р. задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом про витребування доказів. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник - адвокат Ткачов В.О. в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримали та просили суд їх задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та своїх письмових поясненнях. Позивач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні вимоги первісного позову підтримала. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник адвокат Ключник О.М. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні первісного позову, а зустрічний позов просили задовольнити в повному обсязі. Надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов, зустрічній позовній заяві. Треті особи [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним письмово та просили відмовити у первісному позові, а зустрічний позов просили задовольнити. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №95414192 від 23.08.2017 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №Н4-112, виданого 21.02.1995 року Харківською товарною біржою. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 22.09.1984 по 19.08.1997 р.р. Під час перебування у шлюбі, [INFO] , у [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] . Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 19.08.1997 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 19 серпня 1997 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.09.2000 року, [PERSON] народилась [INFO] . Батьками дитини зазначені: [PERSON] та [PERSON] . 12.07.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 12.07.2003 року. Після реєстрації шлюбу, позивач за первісним позовом змінила прізвище на [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 25.03.2017 року. Позивач за первісним позовом посилалась на те, що після смерті її чоловіка [PERSON] на день відкриття спадщини залишилось спадкове майно у вигляді не виділеної за життя спадкодавця в натурі частки у спільному сумісному з відповідачем [PERSON] майні - двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . На її думку, оскільки відсутній заповіт, то право на спадкування за законом після померлого [PERSON] мають донька спадкодавця [PERSON] , [INFO] , яка на час відкриття спадщини була зареєстрована та мешкала за адресою: [ADDRESS] , та вона, [PERSON] . Заперечуючи проти первісного позову, відповідач [PERSON] вказувала, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, оскільки куплена нею хоча і в період офіційного шлюбу з [PERSON] , проте за її власні кошти та за кошти її теперішнього чоловіка [PERSON] . Ніякого відношення [PERSON] до вказаної квартири не мав. На період придбання квартири [PERSON] та [PERSON] вже тривалий час не проживали разом, оскільки у останнього вже була інша родина. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив суду, що він був знайомий з [PERSON] з 1992 року. Вони перебували у дружніх відносинах, працювали разом в ХНАТОБ з 1992 р. по 2017 р., та бачились майже кожен день, окрім вихідних. У театрі вони працювали таким чином: 1 тиждень робочий, 1 вихідний. У цей неробочий тиждень вони неофіційно працювали на інших роботах: Єрецький електриком, а [PERSON] - сантехником. Театр давав 40% заробітку, а підробіток 60%. Також зазначив, що оскільки вони працювали неофіційно, без договорів, то за цю працю немає записів в трудовій книжці. Зарплату вони отримували готівкою. Податкові декларації він не подавав, податки сплачувались особою, яка їх наймала. Десь у 90-х роках у театрі їм взагалі не платили зарплату. Приблизно 3 місяці у 1993 році [PERSON] не працював у ХНАТОБ. [PERSON] з 1992 року проживав на проспекті Гагаріна, а з 1997 року по Салтівському шосе. Свідок зазначив, що [PERSON] був порядною та працелюбною людиною, допомагав родині. Доньку від першого шлюбу - [PERSON] він любив. Квартира у 1995 році була куплена для неї. Вказав, що у [PERSON] були не дуже гарні відносини з дружиною від першого шлюбу з 1996 року. Зі слів [PERSON] , його сім`я нічого не потребувала. [PERSON] відправила доньку [PERSON] у [PERSON] , а [PERSON] надав дозвіл, бо вони вже не проживали разом. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] вона знає з 1988 року, оскільки вони працювали разом на заводі ім. Малишева, та перебувають у дружніх стосунках і по теперішній час. У 1993 році [PERSON] розповіла [PERSON] , що у її сім`ї неполадки. А у 1994 році її чоловік [PERSON] пішов до іншої жінки. У листопаді 1994 року [PERSON] була на ювілеї у [PERSON] вже разом із [PERSON] . У 1995 році [PERSON] купила квартиру на Салтівському шосе. Квартира була куплена для доньки [PERSON] за власні кошти [PERSON] та за кошти її теперішнього чоловіка [PERSON] . Інна сама добре заробляла, проте частину грошей на квартиру їй дав [PERSON] . В 1997 році [PERSON] одружилась з [PERSON] . Зі слів [PERSON] , [PERSON] мав маленький заробіток. Після купівлі квартири [PERSON] став у ній проживати, оскільки йому ніде було жити, а [PERSON] та їх донька [PERSON] залишились проживати у квартирі на пр-ті [PERSON] . Допитаний в якості свідка [PERSON] (рідний брат [PERSON] ) пояснив суду, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом з 1983-1984 року. У них були нормальні стосунки. Наприкінці 1993 - початку 1994 р.р. відносини були складні. [PERSON] придбала квартиру десь в 1994-1995 р. У 1995 році [PERSON] вже не проживала з [PERSON] . Квартира була придбана [PERSON] самостійно за власні кошти, вона добре заробляла, а у [PERSON] коштів не було. [PERSON] працював у ХАТОБІ електриком, в нього була мала заробітна плата. Він не допомагав своїй доньці [PERSON] , не сплачував аліменти, іноді дарував подарунки і то в складчину з [PERSON] та їх мамою [PERSON] . Квартира купувалась [PERSON] для доньки [PERSON] . [PERSON] з мамою були проти, щоб [PERSON] проживав разом із ними. І оскільки йому не було де жити, [PERSON] пустила його жити до своєї квартири. Він проживав у цій квартирі спочатку самостійно, а вже потім, десь у 1995 році, з Гурєєвою-Єрецькою. Приблизно у 1999 році [PERSON] дозволила прописатися [PERSON] у спірній квартирі. За життя у [PERSON] був дуже великий борг за комунальні послуги у спірній квартирі, а потім він ще збільшився. Також свідок пояснив, що за життя [PERSON] ніяких претензій щодо цієї квартири не мав. Допитана у якості свідка [PERSON] , пояснила суду, що її батько [PERSON] не проживав з нею та [PERSON] приблизно з весни 1994 року. Їй тоді було 9 років. Пам`ятає, що влітку вони поїхали на море з мамою та нинішнім вітчимом [PERSON] . Наприкінці 1994 року [PERSON] вже почав проживати разом із [PERSON] та [PERSON] . Квартира на Салтівському шосе була куплена її мамою [PERSON] , оскільки фінансовий стан батька [PERSON] був плачевний. Ця квартира була куплена для [PERSON] , про це їй розповідали мама, бабуся [PERSON] та дядя [PERSON] . На час купівлі спірної квартири [PERSON] вже з [PERSON] та [PERSON] не проживав. [PERSON] матеріальної допомоги їй та її мамі не надавав, аліменти не платив. Коли [PERSON] захворів, вони з ним стали спілкуватися частіше. Матеріальну допомогу на його лікування давала [PERSON] та [PERSON] . Похорон батька оплатили його мама [PERSON] , брат [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Допитаний у якості свідка [PERSON] , пояснив суду, що познайомився з [PERSON] наприкінці 80-х на роботі. Вона йому подобалась, проте у них були інші сім`ї. Приблизно на початку жовтня 1994 року він почав спільно проживати з [PERSON] та її донькою [PERSON] . Батько [PERSON] захворів, і вони почали шукати квартиру поблизу, щоб він там жив, а вони могли його доглядати. Десь у лютому 1995 року вони знайшли необхідну квартиру і вирішили її придбати, щоб у будь-якому випадку у дитини [PERSON] була потім житлова площа. Гроші на квартиру були частково [PERSON] та в більшій частині його, [PERSON] . Вони оформили договір купівлі-продажу, зробили мінімальний ремонт, купили меблі, платили за комунальні послуги. Проте батько [PERSON] після виписки з лікарні вирішив повернутися до себе додому. Потім у [PERSON] виникли якісь проблеми, і вони з [PERSON] домовились, що [PERSON] поживе у цій квартирі. В подальшому у [PERSON] налагодилися відносини зі своєю дружиною [PERSON] , вона продала належну їй квартиру, і вони умовили [PERSON] прописати їх у квартирі по Салтівському шосе та залишилися там проживати. Згідно\~ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання квартири\~особистою приватною\~власністю Згідно з ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Пунктом 1\~розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України) передбачено, що зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності\~Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми\~СК України\~застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми\~СК України\~застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися\~КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими\~СК України. Відповідно до\~статті 22 КпШС України, яка була чинною на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить\~стаття 60 СК України). Згідно зі\~статтею 24 КпШС України\~майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Статтею 28\~КпШС України пердбачено, що\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою\~статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях\~60,\~70,\~71 СК України,\~статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9\~постанови від\~12\~червня 1998\~року №\~16\~«Про застосування\~судами деяких\~норм Кодексу\~про шлюб\~та сім`ю\~України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей\~22,\~25,\~27-1 КпШС України\~спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, вирішуючи спор між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі\~статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тлумачення пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тягар доказування у цьому випадку покладено на відповідачку за первісним позовом, оскільки вона заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16. Так, позивач за зустрічним позовом [PERSON] вказувала, що квартира за адресою: [ADDRESS] є її особистою приватною власністю, оскільки куплена нею хоча і в період офіційного шлюбу з [PERSON] , проте за її власні кошти та за кошти її нинішнього чоловіка [PERSON] . Разом із тим, належних та допустимих доказів того, що кошти, за які було придбано спірну квартиру, є особистим майном [PERSON] , як і надання [PERSON] . [PERSON] частини грошових коштів на придбання цієї квартири у 1995 році, нею суду не надано. Більше того, ані [PERSON] , ані свідок [PERSON] не пояснили суду, яку саме частину власних коштів було вкладено у цю квартиру [PERSON] , а яку частину коштів їй надав [PERSON] . Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися факт купівлі нерухомого майна за власні кошти. Отже, суд відхиляє пояснення [PERSON] та показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо факту купівлі спірної квартири за власні кошти [PERSON] , оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження. Окрім того, суд враховує суперечності у показаннях свідків та [PERSON] з приводу купівлі квартири чи то за власні кошти [PERSON] , чи то за кошти частково надані їй [PERSON] . Також суд враховує, що [PERSON] є особисто зацікавленою в результатах розгляду справи по суті, та зважаючи на встановлені судом обставини, її пояснення судом також відхиляються і з цих підстав. Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Згідно ч.\~6\~ст.\~81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд вважає, що [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами факт придбання квартири за адресою:\~ [ADDRESS] за власні кошти. Посилання представника [PERSON] , що вказана квартира зареєстрована за нею на праві власності, суд до уваги не приймає, бо реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17). Як встановлено судом, після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Разом із тим, сам факт незвернення [PERSON] до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Отже, [PERSON] , розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надала суду доказів в порядку ст.ст.\~76-80, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують її позовні вимоги. З огляду на викладене, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Щодо заяви представника [PERSON] адвоката Ключника О.М. про застосування позовної давності Як зазначає у вказаній заяві представник відповідача, колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] на протязі більше ніж двадцятирічного строку після купівлі [PERSON] квартири за адресою:\~ [ADDRESS] , та оформлення нею права власності на зазначену квартиру не звертався з вимогами про поділ майна, тому пропустив трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини другої\~статті 72 СК України\~та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Згідно з частиною четвертою\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося відповідачем, [PERSON] був зареєстрований з 1999 року та проживав у спірній квартирі до дня смерті [INFO] . При цьому [PERSON] до цього часу не заперечувала його право власності на зазначене нерухоме майно. Тому відсутні підстави для застосування позовної давності. Щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визначення частки померлого у майні Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша\~статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої\~статті 16 ЦК України). Відповідно до\~статті 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом\~статті 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. У частині п`ятій\~статті 1268 ЦК України\~передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої\~статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20) вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом\~статті 392 ЦК України\~право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої\~статті 25 ЦК України\~здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта\~статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень\~статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.\~Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.\~[…]\~Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень\~статті 16 ЦК України\~та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя\~статті 13 ЦПК України). У справі, що розглядається, визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування, і такі вимоги були заявлені позивачами. При розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року в справі № 522/3974/20. Отже, судом встановлено, що спірне майно набуте [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] під час перебування у шлюбі, а відповідач не довела, що квартира набута під час перебування у шлюбі за її особисті кошти, а тому частка у спільному майні [PERSON] , яка становить частку квартири [ADDRESS] , входить до складу спадщини. З огляду на викладене, в частині позовних вимог [PERSON] , [PERSON] \~до\~ [PERSON] про визначення частки померлого у спільному майні подружжя слід відмовити. Щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до\~статті 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Статтею 1220 ЦК України\~передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Згідно ч. 1\~ст. 1267 ЦК України\~частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Статтею 1226 ЦК України\~визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Як встановлено судом, [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 28). Після його смерті відкрилася спадщина на частку квартири [ADDRESS] . З матеріалів спадкової справи № 148/2018 вбачається, що заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався. Спадкоємцями першої черги згідно\~ст. 1261 ЦК України\~є: [PERSON] (донька), [PERSON] (донька), [PERSON] (дружина), [PERSON] (мати). Статтею 1268\~ЦК України передбачено, що\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. За ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, та не оспорювалось сторонами, що [PERSON] (мати) та [PERSON] (донька) про смерть спадкодавця були обізнані, у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались. [PERSON] та [PERSON] звернулися до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . З постанови державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Хлистун О.В. від 10.01.2022 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі на їх ім`я свідоцтва про право на спадщину після [PERSON] , який помер [INFO] , на частку квартири [ADDRESS] та на частку квартири [ADDRESS] , оскільки спадкоємцями не надано документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії: відсутні оригінали документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Також, нотаріусом було встановлено відсутність реєстрації права власності на ім`я спадкодавця на частку квартири [ADDRESS] та на частку квартири [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 2 а.с. 237). Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (п.4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, №296/5\~(в редакції наказу №957/5 від 24.03.2017). Згідно із п. 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, №296/5\~(в редакції наказу №957/5 від 24.03.2017), за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Оскільки позивачі не мають можливості надати нотаріусу документи, що підтверджують право власності спадкодавця на майно, яке входить до складу спадщини, їх права мають бути захищені в судовому порядку. Таким чином, враховуючи, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли [PERSON] та [PERSON] , інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не звертались, суд вважає, що вимоги первісного позову [PERSON] та [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності на частину квартири [ADDRESS] , та про визнання за [PERSON] права власності на частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: partial