Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

У вересні 2024 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути на свою користь з Державного бюджету України шляхом списання коштів з казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області 57650,61 грн майнової шкоди, яка складається з реальних збитків в сумі 53796,82 грн та упущеної вигоди в сумі 3853,79 грн, а також 20000 грн моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що відносно неї державним органом виконавчої служби було відкрито ряд виконавчих проваджень, протиправність відкриття яких була встановлена в судових рішеннях першої та апеляційної інстанції в адміністративних справах №285/193/24 та №285/5540/23, чим було грубо порушено її права, гарантовані Конституцією України, і завдано матеріальної та моральної шкоди. У серпні 2023 року їй від Звягельського відділу державної виконавчої служби у Звягельському районі Житомирської області (далі по тексту ДВС, виконавча служба) надійшло вісім постанов про відкриття виконавчого провадження, на підставі яких державним виконавцем були також винесені «похідні» постанови про арешт коштів боржника та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. У січні 2024 року виконавчі провадження були закінчені та державним виконавцем винесені нові постанови про відкриття виконавчих проваджень про стягнення з неї витрат виконавчого провадження, виконавчого збору та мінімальних витрат, які, вважаючи незаконними, оскаржила до суду в адміністративному порядку та які судовим рішенням були скасовані. Враховуючи те, що державними виконавцями ДВС було неправомірно накладено арешти на її грошові кошти в сумі 22263 грн в межах неправомірно відкритих виконавчих проваджень від 22.08.2023, які стати предметом нового розгляду в адміністративній справі №285/5540/23, а також те, що до моменту винесення судом ухвали про відкриття провадження у справі №285/193/24, було протиправно стягнуто із її рахунку грошові кошти в сумі 53796,82 грн, їй було завдано такими протиправними діями майнової шкоди, що відображена в реальних збитках в сумі 53 796,82 грн та упущеної вигоди в сумі 3853,79 грн через її незаконно арештований рахунок. Сума останньої складається із інфляційних втрат 1534,05 грн та доходу 2319,74 грн, який вона могла б отримати, розмістивши депозит під 10 % річних на рахунку в банку. Оскільки органом державної виконавчої служби було спричинено їй матеріальні збитки, вважає, що є всі підстави для стягнення на свою користь моральної шкоди. Протягом всього періоду адміністративного оскарження неправомірних рішень та дій державних виконавців, змушена була вносити зміни у свій робочий час через необхідність забезпечення особистої присутності на судових засіданнях, була позбавлена можливості користуватися матеріальними благами, зазнала тривалих вимушених змін у житті та душевних страждань і хвилювань. З урахуванням обставин справи, принципів розумності та справедливості, вважає, що на її користь із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 20 000 грн. Сторони до суду не прибули. Позивач в заяві до суду від 24.03.2025 підтримала позов, просила задовольнити його та розглянути справу без її участі. Представник відповідача у відзиві від 02.05.2024 /а.с.63-70/ заперечила проти задоволення позову. В обґрунтування вказувала, що державний виконавець, отримавши заяву про примусове виконання постанов про адміністративне правопорушення, діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Конституції України. Просила врахувати відсутність будь-яких судових рішень про визнання неправомірними рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання постанов про адміністративне правопорушення чи відокремлених виконавчих проваджень, що були пов`язані зокрема з накладенням арешту на кошти боржника, стягнення витрат виконавчого провадження чи виконавчого збору з позивача. Подані позивачем рішення суду стосуються визнання неправомірними дії державного виконавця та скасування постанов про відкриття виконавчих проваджень. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання їй моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями державного виконавця, про які вказано у позові, та настанням шкоди, так як для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди. На відзив позивачем 05.12.2024 було надіслано відповідь /а.с.92-94/, згідно якої вона вважає, що відповідач не спростував її твердження та аргументи стосовно суті заявлених нею позовних вимог, а його заперечення зводяться фактично до переписування статей ЦК України і судової практики. Представник ІІІ особи в письмових поясненнях від 24.01.2025 /а.с.96-98/ зазначив, що Головне управління Казначейства здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду в установленому законодавством України порядку і є окремим учасником цивільних відносин та не несе відповідальності за дії органів державної влади, держави або інших суб`єктів. Структура бюджетної класифікації у функціональній структурі видатків України не передбачає для Головного управління Казначейства видатків (коштів) на стягнення моральної та матеріальної шкоди за власний рахунок. Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Встановлено, що 29.12.2023, з 02.01. по 15.01.2024, 09.02.2024 та 29.03.2024 з банківського рахунку [PERSON] , відкритого в ПриватБанку, було здійснено 25 транзакцій, згідно яких було стягнуто 53796,82 грн відповідно до виконавчих проваджень з виконання виконавчих документів, постанов, виданих ДВС (рахунок отримувача [NUMBER] ) 24.01.2023, 03.03.2023 в кількості 2 штуки, 29.03.2023, 20.04.2023 в кількості 13 штук, 26.12.2023 в кількості 7 штук, 27.12.2023 та 08.02.2024 /а.с.17-19/. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 17.11.2023 /а.с.33-39/, зміненим в частині мотивів прийняття постановою апеляційної інстанції від 20.02.2024 /а.с.40-44/, у адміністративній справі №285/5540/23 за позовом [PERSON] до ДВС було визнано неправомірними та скасовано вісім постанов старшого державного виконавця ДВС про відкриття виконавчих проваджень від 22.08.2023 ВП№72600475, ВП№72600640, ВП№72600243, ВП№72600791, ВП№72600138, ВП№72601199, ВП№72600346, ВП№72601298. У справі №285/5540/23 встановлено, що відповідно до постанов у справах про адміністративне правопорушення, передбачених ч.2 ст.132-1 КУпАП, [PERSON] була піддана стягненням у виді штрафу згідно постанов від 31.01.2023, 01.02.2023 на загальну суму 102000 грн. Не погоджуючись із останніми вона в лютому 2023 року оскаржила їх до суду, який рішенням у адміністративній справі №285/1058/23 від 03.05.2023, залишеним в силі апеляційною інстанцією від 13.06.2023, у задоволенні адміністративного позову [PERSON] відмовив. Однак, 24.05.2023 Укртрансбезпека звернулась до ДВС із заявою про примусове виконання постанов у справах про адміністративні правопорушення, повідомивши про хід їх оскарження у суді. 02.06.2023 ДВС відкриті виконавчі провадження, визначені суми виконавчого збору та витрат на здійснення самого провадження. Згодом, Укртрансбезпека 06.06.2023 повідомила ДВС про відкриття апеляційного провадження щодо оскарження постанов і просила зупинити їх виконання. 21.06.2023 [PERSON] було здійснено оплату штрафів на рахунок Укртрансбезпеки, якою 26.06.2023 після зарахування коштів на рахунок казначейства було направлено на адресу ДВС листи щодо повернення виконавчих документів без виконання. 22.08.2023 ДВС було відкрито відносно [PERSON] ряд виконавчих проваджень та винесено вісім постанов про відкриття виконавчого провадження ВП72600138, ВП72600346, ВП72600243, ВП72600346, ВП72600475, ВП72600640, ВП№72601199, ВП№72601298. На підставі зазначених постанов виконавчою службою відносно позивачки також були винесені похідні постанови про: арешт коштів боржника в кількості вісім штук на загальну суму 11028 грн; розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в кількості 8 штук на загальну суму 11028 грн та відкриття виконавчого провадження на суму 207 грн. Оскільки позивачкою штраф було сплачено в межах п`ятнадцятиденного строку після апеляційного перегляду, як того вимагає положення ч.1 ст.307 КУпАП, відкриті виконавчою службою виконавчі провадження були з порушенням вимог ч.4 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» та визнані судами протиправними і скасовані. Також рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 01.05.2024 /а.с.20-24/, зміненим в частині мотивів прийняття постановою апеляційної інстанції від 18.06.2024 /а.с.25-32/, у адміністративній справі №285/193/24 за позовом [PERSON] до ДВС було визнано неправомірними та скасовано постанови державних виконавців ДВС від 25.12.2023 ВП№73664251, ВП№73663812, ВП№73664122, ВП№73664329, ВП№73663935, ВП№73663729, ВП№73663935, ВП№73664329, ВП№ 73663729; від 26.12.2023 ВП№71173393, ВП№71622449, ВП№71620957, ВП№71623302, ВП№71620616, ВП№71622935, ВП№71620710, ВП№71622635, ВП№37680780, ВП№73680833, ВП№73681024, ВП№73681024, ВП№73681378, ВП№73681378, ВП№73680881, ВП№73680881, ВП№73681406, ВП№73681406, ВП№73680966, ВП№73680966; від 27.12.2023 ВП№71173416, ВП№73682360, ВП№73682360, ВП№73680697, ВП№73680697, ВП№37680780, ВП№73682359, ВП№73682359; від 28.12.2023 ВП№73688536, ВП№73688536, ВП№73688561, ВП№73688561; від 03.03.2023 ВП№71173393; від 20.04.2023 ВП№71622449, ВП№71620957, ВП№71623302, ВП№71620616, ВП№71622935, ВП№71620710, ВП№71622635, ВП№73681815, ВП№73681815 та від 03.03.2023 ВП№71173416. У цій справі було встановлено, що з 25 по 28.12.2023, 03.03.2023 та 20.04.2023 державними виконавцями ДВС було відкрито відносно позивачки ряд виконавчих проваджень на підставі постанов у справах про адміністративні правопорушення, передбачені ч.2 ст.132-1 КУпАП, від 23.01.2023, 24.01.2023, 19.01.2023, 16.02.2023, 17.02.2023, 20.02.2023, 21.02.2023, 22.02.2023 (всього 13 штук). Відповідно до останніх [PERSON] була піддана стягненням у виді штрафу на загальну суму 306000 грн. Одночасно з прийняттям постанов про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання адміністративних постанов виконавцями були винесені похідні постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору, арешт коштів боржника та про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження. Подаючи до ДВС заяви про примусове виконання адміністративних постанов, Укртрансбезпека також надало копії судових рішень. Згідно останніх позивачем оскаржувалась правомірність рішень суб`єкта владних повноважень, працівників Укртрансбезпеки, про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.132-1 КУпАП у січні та лютому 2023 року та накладення на неї адміністративних стягнень у вигляді штрафу на загальну суму 263500 грн. В задоволенні позову було відмовлено, відтак позивачем судове рішення оскаржувалось в апеляційному порядку. Тобто, на момент подачі заяв про примусове виконання адміністративних постанов ні останні, ні судове рішення не набули законної сили. [PERSON] сплатила 263500 грн штрафів, накладених на нею Укртрансбезпекою. В листах до ДВС Укртрансбезпека просила повернути виконавчі документи адміністративні постанови без виконання у зв`язку зі сплатою позивачем штрафу. Також з цих листів слідує, що стягувач повідомляв держаного виконавця про оскарження боржником адміністративних постанов в судовому порядку, що відповідно до ч.4 ст.19 Закону «Про виконавче провадження» було підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. Оскільки позивачкою штраф було сплачено в межах п`ятнадцятиденного строку після апеляційного перегляду, як того вимагає положення ч.1 ст.307 КУпАП, відкриті виконавчою службою виконавчі провадження були з порушенням вимог ч.4 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» та визнані судами протиправними і скасовані. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що відкриті відносно неї виконавчі провадження, накладені арешти на її грошові кошти та протиправно стягнені 53796,82 грн були незаконні, що є підставою для відшкодування завданих їй збитків відповідно до ст.ст.22, 1173, 1174 ЦК України, ст.11 Закону України «Про виконавчу службу» та моральної шкоди відповідно до ст.ст.23, 1167 ЦК України. Надаючи правову оцінку даним правовідносинам, суд виходить з наступного. За змістом положень ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Право приватної власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Держава не втручається у здійснення власником права власності. (ч.6 ст.319 ЦК України). За ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст.1173, 1174 ЦК України. Застосовуючи останні, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №916/1423/17). У справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05.03.2024 у справі №686/23937/23, постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №925/556/21. Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади майнової та моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Відповідно до загальних правил, визначених ч.1 ст.1173, ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів та їх посадових і службових осіб. Для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами визначається обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків, а саме: неправомірність дій (бездіяльності) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Дії (бездіяльність) посадових осіб державного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування у справах відповідної категорії, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019, справа № 920/715/17). Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками, згідно з ч.2 цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доводити так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13). Верховний Суд неодноразово зазначав, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Підстави для звільнення від доказування відповідача, передбачені ст.82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Рішенням судів, зазначеними вище, було встановлено порушення виконавчою службою вимог Закону України «Про виконавче провадження» та протиправне відкриття відносно [PERSON] виконавчих проваджень. Також наданими позивачкою доказами встановлено стягнення з її банківського рахунку на рахунок ДВС 53796,82 грн відповідно до виконавчих проваджень з виконання виконавчих документів, постанов, виданих ДВС. В свою чергу, виконавча служба не надала суду належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову та, відповідно, у спростування останнього у цій справі в частині його задоволення, зокрема, що 53796,82 грн були законно стягнуті з рахунку [PERSON] . Так само і не було надано доказів на підтвердження того, що ці кошти, після встановлення судами протиправності рішень ДВС, [PERSON] були повернуті. А тому, з огляду на викладене, вимога [PERSON] про стягнення завданих їй реальних збитків в сумі 53796,82 грн є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Відповідно до ст.22 ЦК збитками, що були завдані внаслідок упущеної вигоди, є такі збитки, які могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Системне тлумачення\~вказаної норми\~цивільного законодавства\~свідчить про\~те,\~що позивач\~має право\~на відшкодування\~упущеної вигоди,\~однак зобов`язаний\~надати суду\~докази,\~які підтверджують\~той факт,\~що він\~міг і\~повинен був\~отримати відповідні\~доходи і\~лише неправомірні\~дії відповідача\~стали підставою,\~яка позбавила\~його можливості\~отримати прибуток.\~Таких доказів\~ [PERSON] \~суду надано\~не було,\~а тому\~підстав для\~відшкодування їй\~упущеної вигоди\~(доходів,\~які особа\~могла б\~реально одержати\~за звичайних\~обставин,\~якби її\~право не\~було порушене),\~суму якої\~вона визначила\~в сумі\~3853,79\~грн,\~які б\~могла отримати,\~розмістивши депозит\~у банку,\~суд не\~знаходить через\~її недоведеність. Відтак, в задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади сформовані Верховним Судом в постанові від 10.04.2019 по справі №464/3789/17. У вказаній постанові Верховним Судом зроблено правовий висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди, зокрема й моральної за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій (ст.23 ЦК України). Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Їх оцінка залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. В силу ст.1173ЦК шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу держвлади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується. Обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. Наведений правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 по справі №560/798/16-а. Верховний Суд в постанові від 24.03.2020 по справі №818/607/17 зробив правовий висновок, відповідно до якого психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом державної влади чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. З огляду на викладене, суд приходить висновку, що в результаті протиправно винесених відносно [PERSON] постанов виконавчою службою, їй було завдано моральної шкоди, що проявилася в її душевних переживаннях та необхідності зміни способу життя через докладання додаткових зусиль по відновленню своїх порушених прав. Разом із тим, визначена позивачкою сума відшкодування моральної шкоди є перебільшеною і такою, що не відповідає вимогам ст.23 ЦК України та обставинам даної справи, а тому суд не погоджується із нею. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Виходячи з цих обставин, суд, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивачки, а також враховуючи принципи розумності та справедливості, стягує у відшкодування моральної шкоди з держави на користь [PERSON] 2000 грн відповідно до вимог ст.1167 ЦК України. Щодо вимоги у позовній заяві стягнути з Державного бюджету шляхом списання коштів з казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області слід зазначити наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16 вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Разом з тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган. Боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ст.2 ЦК України). Відповідно до ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини рішень не повинні містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного суду від 07.12.2022 у справі №461/9982/19, від 15.03.2023 у справі №591/7146/20, від 13.09.2023 у справі №501/85/22, від 04.10.2023 у справі №757/5351/21-ц, від 18.10.2023 у справі №127/1407/22, згідно з якими помилковими є рішення судів в частині визначення таких способів відшкодування шкоди як «стягнення шляхом безспірного списання коштів Казначейством з єдиного казначейського рахунку» або «стягнення коштів через Казначейство». Рішення суду не має містити відомостей щодо джерела списання Єдиного казначейського рахунку та суб`єкта його виконання, в даному випадку Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області. З огляду на вказані обставини, шкоду, завдану позивачу виконавчою службою, зокрема, яка зазначена у справі відповідачем, зобов`язана відшкодувати держава, яка бере участь у справі через цей орган. Отже,\~позов підлягає\~частковому задоволенню. Розподіл судового збору за подання позовної заяви. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст.141 ЦПК). Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» за позовну заяву майнового характеру, подану фізичною особою, сплаті підлягає судовий збір в розмірі 1% ціни позову, але не менше 1211,20 грн. Позивачем ставилось дві вимоги майнового характеру: відшкодування матеріальної і моральної шкоди, за кожну\~з яких\~слід було\~сплатити по\~1211,20\~грн,\~однак в\~силу приписів\~п.13\~ч.2\~ст.3\~Закону України\~«Про судовий\~збір» (в\~редакції,\~чинній на\~момент подачі\~позову), позивачка звільнена від сплати судового збору, а тому він стягується з відповідача в дохід держави в загальній сумі 2422,40 грн.

Outcome: partial