Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

ТзОВ « ВЕЛЛФІН» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит. Вимоги мотивує тим, що 25 січня 2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін»\~та [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит № 1828705 в електронній формі. 24.02.2022 року між ТОВ «Веллфін»\~та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до Договору про споживчий кредит № 1828705 від 25.01.2025 року згідно якої сторони дійшли згоди внести зміни до п.1.1 Договору у розділі «Предмет Договору», де останньому надано у позику грошові кошти в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п.1.5 цього Договору та в п.13 Договору у розділі`Термін дії договору», згідно якого строк дії Договору становить 60 днів, але в будь якому випадку до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Позичальник також зобов`язався повернути заборгованість за відсотками та простроченими відсотками, у разі наявності, у загальній сумі 2215 грн., які він повинен був сплатити до 24.02.2022 року. Позичальник отримав кредит в розмірі 8 000 грн. 00 коп., зі сплатою 0,95 % від суми позики, але не менше ніж 50грн. за перший день користування та зі сплатою 0,95% від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3. цього Договору. \~В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав і станом на 21 листопада 2024 року, його заборгованість перед позивачем становить 24 000 грн. 00 коп., з яких: 8 000 грн. 00 коп. основний борг та 16 000 грн. 00 коп. заборгованість по відсоткам. Позивач зазначає, що нарахування додаткових (збільшених) процентів, передбачених пп.1.5.2 договорів позики, за фактичну кількість календарних днів її користування, за своєю правовою природою у повному обсязі відповідають процентам за ч.2 ст.625 ЦК України. Також, зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин порядок отримання та дання позики регламентувалось Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», затверджених наказом директора товариства №60 від 30.12.2020 року, які розміщені на офіційному веб сайті товариства. Між позивачем і відповідачем було укладено електронний договір у відповідності до ЗУ «Про електронну комерцію». Датою укладання договору є дата перерахування суми позики на банківський рахунок. Позивачем в порядку встановленому п.1.4 Договору про споживчий кредит через оператора послуг платіжних інфраструктури PLATON на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики, що зазначена в Договорі про споживчий кредит, що підтверджується повідомленням №1089/11 від 21.11.2024 року ТОВ « Платежі Онлайн», яке надає ТОВ ««ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій , по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів. При цьому, ТОВ « Платіж Онлайн» є оператором послуг платіжної інфраструктури, яке уповноважено надати окремі види послуг в платіжній системі та здійснювати операційні, інформаційні та інші технологічні функції щодо переказу коштів, та діяльність якої регулюється, зокрема, нормами ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Позивач звертає увагу на те, що операції перерахування коштів через оператора послуг платіжної інфраструктури не розповсюджується дія Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року №22, яка встановлює загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюється за участю банків, оскільки ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ТОВ «Платіж Онлайн» не є банками. Отже реєстрація відповідача на сайті позивача, подання відповідачем заповненої заявки на отримання позики із зазначенням номеру банківської картки для перерахування коштів, підтвердження позивачем заявки на отримання позики у передбачений Правилами спосіб , вчинення відповідних дій щодо отримання позики, свідчить про те, що вчинення відповідних дій щодо отримання позики, свідчить про те, що відповідач був ознайомлений з усіма істотними умовами отримання позики,а Договір про споживчий кредит було укладено та підписано в електронній формі, що в силу приписів ст..ст. 6,627 ЦК України, ст..ст.11,12, ЗУ «Про електрону комерцію» вважається таким, що прирівнюється до договору у письмовій формі. Тому, позивач просить стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість за кредитним договором\~№ 1828705, укладеним 25 січня 2022 року\~в сумі 24 000 грн. 00 коп. та судовий збір в сумі 2 422 грн. 40 коп. Представник відповідача [PERSON] адвокат Жупинський М.А. надав до суду відзив, в якому посилається на те, що позивачем не надано доказів надання Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛФІН» кредиту відповідачу в розмірі, вказаному в позовній заяві. Інформаційна довідка, про перерахування грошових коштів на картковий рахунок без зазначення номера рахунку, невідомій особі, без вказівки призначення платежу, видана ТОВ «Платежі Онлайн», не є доказом надання кредиту [PERSON] в розмірі, вказаному в позовній заяві. Вважає, що належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу. З долучених до матеріалів справи доказів в обґрунтування позову, відсутнє належним чином оформлене та завірене банком платіжне доручення чи його належним чином завірена копія на підтвердження тих обставин, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» перерахувало відповідачу на платіжну картку кредитні кошти згідно договору про надання споживчого кредиту №1828705 від 25 січня 2022 року. Відтак, вважає, що посилання позивача на надання відповідачу кредитних коштів є безпідставними та не підтверджено належними доказами. Таким чином, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами факту надання кредитних коштів ТОВ «ВЕЛЛФІН» відповідачу [PERSON] , вимоги позивача є не доведеними. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою) виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). При цьому Верховний Суд зауважив, що належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту може бути виписка по картковому рахунку. Зазначаючи вимогу про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 8 000 грн., позивач не надав до суду жодного доказу про те, що саме в такому розмірі було надано грошові кошти відповідачу за кредитним договором. З кредитного договору вбачається, що строк надання кредиту становить 30 днів з відсотковою ставкою 0,95 % за одну добу, а тому нарахування відповідачу відсотків за користування грошовими коштами на підставі ст.1048 ЦК України після сплину 30- ти денного строку є незаконним. Після закінчення строку дії кредитного договору можливе тільки нарахування 3% річних на суму боргу згідно ст.625 ЦК України. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14- 154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 14-318цс18). Згідно приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 відступила від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18, яким передбачалось право банку передбачати в кредитному договорі нарахування процентів на підставі статті 1048 ЦК України за межами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 зазначила, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не може слугувати підставою для нарахування кредитором відсотків передбачених договором після настання прострочення умова договору про право банка нараховувати проценти за користування кредитом по день повного погашення заборгованості (пункти 6.32. 6.36. постанови). ВП ВС у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у своїх постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Верховний суд в постанові від 25 липня 2023 року у справі №910/19891/20 зазначив, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16, вирішуючи виключну правову проблему щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, зробила такі висновки: - припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 91 постанови); правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не може слугувати підставою для нарахування кредитором відсотків передбачених договором після настання прострочення умова договору про право банка нараховувати проценти за користування кредитом по день повного погашення заборгованості (пункти 6.32. 6.36. постанови). ВП ВС у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у своїх постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає (пункт 92 постанови); - якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України (пункт 100 постанови); - у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 103 постанови); - в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає (пункт 108 постанови); - можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 128 постанови). Далі, Верховний суд в постанові від 25 липня 2023 року у справі №910/19891/20 зазначив, що «суди дійшли помилкового висновку щодо можливості застосування положення договору, яким передбачено нарахування процентів за правомірне користування кредитом, до правовідносин про нарахування процентів за неправомірне користування кредитними коштами. А тому висновки судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування, враховуючи встановлені судами обставини справи, є помилковими. Отже, Верховний Суд погоджується з доводами скаржника щодо відсутності підстав для нарахування Банком процентів за правомірне користування кредитом поза межами строку кредитування, відповідно відсутні підстави для їх стягнення в розмірі 17 250 384, 89 дол. США. Вимог про стягнення процентів за неправомірне користування кредитом, як міри відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України або положеннями договору про відповідальність, Банк не заявляв. Оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Також вони не відповідають висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, ухваленої після прийняття оскаржуваних судових рішень». Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норм права. За умовами договору про надання споживчого кредиту №1828705 від 25 січня 2022 року сторони встановили строк кредитування 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,95% в день. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. Відтак, розмір відсотків відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту №1828705 від 25 січня 2022 року року становить 2280 грн за період з 24.01.2022 року по 24.02.2022 року включно, виходячи з розрахунку: 8000 грн (тіло кредиту) х 0,95 % (відсотки від фактичного залишку кредиту х 30 днів (строк користування кредитом). Зазначене узгоджується з таблицею вартості кредиту, згідно якої за користування кредитом нараховуються проценти у розмірі 2280 грн, а загальна вартість кредиту, що підлягає поверненню, становить 10 280 грн. Умовами договору про надання споживчого кредиту №1828705 від 25 січня 2022 року не передбачено такої міри відповідальності, передбаченої ч.2 ст. 625 ЦК України, як стягнення процентів поза межами строку дії кредитного договору у розмірі, встановленому кредитним договором. А тому за користування грошовими коштами поза межами строку кредитування можуть бути нараховані проценти тільки в розмірі 3% річних. Таким чином, за правомірне користування кредитними коштами (в межах строку дії кредитного договору) стягуються проценти на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, а за неправомірне користування кредитними коштами (поза межами строку дії кредитного договору) на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України». За таких підстав нарахування відповідачу процентів за межами 30ти денного строку кредитування є безпідставним. Тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №1828705 від 25 січня 2022 року у розмірі 24 000 грн., а також просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 (чотири тисячі ) грн. 00 коп Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак зазначив в позовній заяві, що просить справу розглянути без його участі, а тому суд на підставі ст. 223 ЦПК України справу розглянув у його відсутності. Відповідач та\~його представник\~ у\~судове засідання\~не з`явилися,\~хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд на підставі ст. 223 ЦПК України справу розглянув у його відсутності. Ухвалою судді Тячівського районного суду від 19 грудня 2024 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене та те, що сторони в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні встановлено, що 25 січня 2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін»\~та [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит № 1828705 в електронній формі. 24.02.2022 року між ТОВ «Веллфін»\~та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до Договору про споживчий кредит № 1828705 від 25.01.2025 року згідно якої сторони дійшли згоди внести зміни до п.1.1 Договору у розділі «Предмет Договору», де останньому надано у позику грошові кошти в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п.1.5 цього Договору та в п.13 Договору у розділі`Термін дії договору», згідно якого строк дії Договору становить 60 днів, але в будь якому випадку до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Позичальник також зобов`язався повернути заборгованість за відсотками та простроченими відсотками, у разі наявності, у загальній сумі 2215 грн., які він повинен був сплатити до 24.02.2022 року. Згідно інформаційної довідки № 1089/11 від 21 листопада 2024 року кредитні кошти в сумі 8 000 грн. 00 коп. були відправлені відповідачу на платіжну картку № [NUMBER] . Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 1828705 від 25 січня 2022 року заборгованість [PERSON] перед ТОВ\~«Веллфін»\~станом на 21 листопада 2024 року, його заборгованість перед позивачем становить 24 000 грн. 00 коп., з яких: 8 000 грн. 00 коп. основний борг та 16 000 грн. 00 коп. заборгованість по відсоткам. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України "Про електронну комерцію" визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно ч.7 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 вказаного закону). Як встановлено судом, між позивачем і відповідачем було укладено електронний договір у відповідності до ЗУ «Про електронну комерцію». Датою укладання договору є дата перерахування суми позики на банківський рахунок. Позивачем в порядку встановленому п.1.4 Договору про споживчий кредит через оператора послуг платіжних інфраструктури PLATON на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики, що зазначена в Договорі про споживчий кредит, що підтверджується повідомленням №1089/11 від 21.11.2024 року ТОВ « Платежі Онлайн», яке надає ТОВ ««ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів. При цьому, ТОВ « Платіж Онлайн» є оператором послуг платіжної інфраструктури, яке уповноважено надати окремі види послуг в платіжній системі та здійснювати операційні, інформаційні та інші технологічні функції щодо переказу коштів, та діяльність якої регулюється, зокрема, нормами ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Операції перерахування коштів через оператора послуг платіжної інфраструктури не розповсюджується дія Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року №22, яка встановлює загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюється за участю банків, оскільки ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ТОВ «Платіж Онлайн» не є банками. Отже, реєстрація відповідача на сайті позивача, подання відповідачем заповненої заявки на отримання позики із зазначенням номеру банківської картки для перерахування коштів, підтвердження позивачем заявки на отримання позики у передбачений Правилами спосіб, вчинення відповідних дій щодо отримання позики, свідчить про те, що вчинення відповідних дій щодо отримання позики, свідчить про те, що відповідач був ознайомлений з усіма істотними умовами отримання позики, а Договір про споживчий кредит було укладено та підписано в електронній формі, що в силу приписів ст..ст. 6,627 ЦК України, ст..ст.11,12, ЗУ «Про електрону комерцію» вважається таким, що прирівнюється до договору у письмовій формі. Таким чином, вище наведеним спростовано твердження відповідача та його представника про не надання [PERSON] кредиту в розмірі 8\~000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором і згідно до ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 зазначила, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зокрема, навів висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в пункті 123 постанови від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. З огляду на мотивувальну частину цієї постанови Велика Палата Верховного Суду уточнює вказаний вище висновок таким. У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за "користування кредитом" (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Укладеною додаткову угоду №1 від 24.02.2022 року між ТОВ «Веллфін»\~та [PERSON] до Договору про споживчий кредит № 1828705 від 25.01.2025 року спростовано твердження відповідача та його представника про те, що відсутні докази зміни дати повернення всієї суми кретину, а відтак нарахований розмір відсотків відповідає умовам кредитного договору та вищезазначеним нормам Закону. Таким чином. судом встановлено, що умови зазначеного договору в частині своєчасності сплати боргу відповідачем не виконано. Таким чином доведено факт невиконання вимог закону, з боку відповідача. Враховуючи викладене, а також те, що відповідач доказів щодо погашення заборгованості за кредитним договором не надав, не спростував документально нарахований позивачем розмір заборгованості, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь позивача ТОВ\~«Веллфін»\~заборгованість за кредитним договором у розмірі\~24 000 грн. 00 коп. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1, та ч.2 ст. 141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:\~1) у разі задоволення позову - на відповідача;\~2) у разі відмови в позові - на позивача;\~3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки\~позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь позивача понесені ним судові витрати - судовий збір в розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Outcome: approved