Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

Позивачі, [PERSON] та [PERSON] , у лютому 2020 рокузвернулись до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03.10.2015 року, індексний номер: 25009138, що прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною, щодо об`єкту із місцезнаходженням: [ADDRESS] , загальною площею 73,46 кв.м. житлова площа 55 кв.м., за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинговою компанією «Вектор Плюс», код ЄДРПОУ: 38004195, адреса: Україна, місто Київ, проспект Московський, будинок № 28А; скасування запису про право власності № 11453235 від 03.10.2015 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03.10.2015 року, індексний номер: 25009138. В обгрунтування позову зазначено, що 02 серпня 2007 року між [PERSON] та Акціорнерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір за № 030/08.07/88-343КЛ, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 33 000,00 доларів США, а Позичальник зобов`язався повернути кредит у термін до 01 серпня 2017 року; сплачувати відсотки річних за користування кредитом у терміни і на умовах, визначених кредитним договором; сплатити пеню і штраф у випадках, передбачених кредитним договором. З метою забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання за кредитним договором, 02 серпня 2007 року між банком як іпотекодержателем та [PERSON] та [PERSON] як іпотекодавцями укладено іпотечний договір, згідно з яким іпотекодавці передали в іпотеку Іпотекодержателю належне їм на праві власності майно: квартиру під номером [ADDRESS] . Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю. з одночасним накладенням заборони відчуження предмета іпотеки. 28 листопада 2012 року між Публічним акціорненим товариством «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціорнерного комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15. Згідно з пункту 2.1. зазначеного договору факторингу банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. Відповідно до витягу з реєстру заборгованостей боржників банком, на умовах договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, передано, заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 02 серпня 2007 року № 030/08.07/88-343КЛ. 28 листопада 2012 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами, за яким сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, перелік яких наведено у Додатку № 1 до цього договору. Згідно з витягом з Додатку № 1 до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, банком відступлено позивачу право вимоги до позичальника за кредитним договором від 02 серпня 2007 року № 030/08.07/88-343КЛ. В ході розгляду Кіровським районним судом міста Кіровограда справи № 404/261/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до [PERSON] , та [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи, такою,що втратила право користування, позивачам стало відомо, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 03 жовтня 2015 року в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», набув право власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 25009138 від 03.10.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, м. Київ - Кобелєвою Аллою Михайлівною; підстава виникнення права власності - договір іпотеки, серія та номер: 2399, виданий 02.08.2007 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу, Цимабаревич Л.Ю. Дії нотаріуса щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотеко держателя на думку позивачів були протиправними у зв`язку з відсутністю у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном, оскільки, між позивачами та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не укладався окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а положення договору іпотеки не передбачає перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а є лише передумовою для укладення сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс`було здійснено, 03.10.2015 року, тоді як постановою державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції від 28.10.2013 року було накладено арешт на іпотечне майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, що на думку позивачів виключає можливість державної реєстрації права власності на Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до скасування (зняття) відповідного арешту. Також на момент вчинення відповідачем [PERSON] нотаріальної дії чинним був Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, якщо таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для житлового будинку. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда Бершадської О.В. від 24 лютого 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання ( тмо 1, а.с. 44). У зв`язку з звільненням судді [PERSON] , з посади судді Кіровського районного суду міста Кіровограда, відповідно до рішення Вищої Ради Правосуддя від 23.06.2020 року та наказу голови Кіровського районного суду міста Кіровограда від 25.06.2020 року № 121-ОС/д, враховуючи що суддя [PERSON] у вказаному випадку не може продовжувати розгляд справи, відповідно до наказу голови Кіровського районного суду міста Кіровограда про передачу справ № 18-АГ від 26.06.2020 року, невирішені судові справи передані для повторного автоматизованого розподілу, та згідно з пунктом 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи № 404/1114/20, № провадження 2/404/305/20 (розпорядження № 299 від 16.07.2020 року керівника апарату Кіровського районного суду міста Кіровограда «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи»). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи № 404/1114/20, № провадження 2/404/305/20 визначено суддю Кіровського районного суду міста Кіровограда Кулінка Л.Д. Цивільну справу 404/1114/20, № провадження 2/404/305/20 прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання на 15 вересня 2020 року об 11.00 год. (ухвала судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 23.07.2020 року) ( том 1, а.с. 84-85). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 15 вересня 2020 року за клопотанням представника позивачів адвоката Репело Олександра Вікторовича (вх. №25128 від 23.07.2020 року) витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03.10.2015 року, індексний номер: 25009138, на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторинговою компанією «Вектор Плюс» та внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №11453235 від 03.10.2015 року (том 1, а.с.113). Через канцелярію суду представником відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» подано письмові пояснення, в яких останній зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі -продажу. За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. за умовами договору іпотеки від 02.08.2007 року, іпотекодержатель має право у разі невиконання позичальником умов основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі. Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» скориставшись добровільним (позасудовим) врегулюванням зобов`язальних відносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки звернулося до нотаріуса, як спеціального суб`єкта що здійснює функції державного реєстратора, який у своїй діяльності керується вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868. Вважають, що нотаріус має необхідний обсяг повноважень щодо прийняття рішення про реєстрацію права власності за іпотекодержателем, оскільки ці повноваження прямо передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядком № 868. Щодо існування арешту на заставне майно, відповідач зазначив, що в в силу частини третьої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», існує чіткий перелік підстав, коли на заставлене майно боржника може бути звернено стягнення особою, яка не є заставодержателем. Так, станом на дату написання заперечення жодного рішення про стягнення з позивача суми заборгованості до накладення арешту не існує; вартість предмета іпотеки не перевищує суму заборгованості: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», як обтяжувач з вищим пріорітетом, встановленим Законом України «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна, а тому накладений державним виконавцем арешт на майно, що перебуває в іпотеці, жодним чином не забезпечує виконання рішення суду, на підставі якого видано виконавчий документ та порушено виконавче провадження, а лише порушує та обмежує забезпечене іпотекою право Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на першочергове право задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки. А, відтак відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову (том 1, а.с.124-140). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 21 липня 2021 року за клопотанням представника позивачів, (вх. № 26949 від 21.07.2021 року) витребувано у Київського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію нотаріальної (реєстраційної) справи щодо прийняття приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03.10.2015 року, індексний номер: 25009138, на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за№ № 11453235 від 03.10.2015 року. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»: - належним чином завірені копії документів, які Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було подано до нотаріуса та на підставі яких було прийнято приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03.10.2015 року, індексний номер: 25009138, на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» «та внесення відповідною запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № № 1 1453235 від 03.10.2015 року; - належним чином завірену копію рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.10.2015 року, індексний помер: 25009138. Підготовче засідання відкладено (том 1, а.с.233-234). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 21 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (том 2, а.с.91). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 березня 2023 року за заявою позивачів вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в будь-який спосіб здійснювати відчуження квартири [ADDRESS] . Та заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо відчуження квартири [ADDRESS] (том 2, а.с.110-112). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 22 травня 2024 року у задоволенні клопотання (вх. № 22393 від 22.05.2024 року) представника позивачів про повернення до стадії підготовчого провадження, відмовлено (том 3, а.с.87). Через канцелярію суду представником відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» подано додаткові пояснення (вх. № 45481 від 05.11.2024 року) в яких останній зазначає, позивачі самі створили таку ситуацію, що кредитор змушений був захищати свої майнові права шляхом звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку, як це передбачено умовами іпотечного договору та статятми 35, 37 Закону України «Про іпотеку». [PERSON] як позичальник отримав кредит в розмірі 33 000 доларів США, використав його на свої потреби, однак свій обов`язок по поверненню кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами позивач не виконав. Позивачі тривалий час ухилялися від сплати коштів по кредиту, не намагалися врегулювати погашення заборгованості з кредитором, в тому числі шляхом реструктуризації боргу. Іпотекодержатель скориставшись договірним (позасудовим) врегулюванням забов`язальних відносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся до державного реєстратора, який у своїй діяльності керується вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Реалізації домовленості сторін договору іпотеки про задоволення вимог іпотекодержателя за відповідним застереженням в договорі (наявність якого прирівнюється до угоди про задоволення вимог іпотекодержателя), за змістом Закону України "Про іпотеку" свідчить про те, що сторони домовилися про позасудовий порядок врегулювання спору. При цьому іпотекодержатель має право відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» - набути право власності на предмет іпотеки, таке право є безумовним і незалежним від наявності або відсутності додаткових узгоджень сторін договору в рамках цивільно-правових стосунків. За змістом положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» направило на адресу іпотекодавця та позичальника у встановленому законом порядку вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, однак позивачі не вжили відповідних заходів на виконання договірних зобов`язань, тобто фактично погодилися з тим, що право на іпотечне майно буде припинено внаслідок погашення кредитного боргу забезпеченого іпотекою. Крім того, позивачами обрано неналежний спосіб захисту права, що є самостійною підставою для відмови в позові. Верховний Суд при розгляді подібних вимог послідовно притримується сформованої та усталеної судової практики, що належним способом захисту прав позивача у даній справі було б звернення до суду із вимогами про витребування майна, однак така вимога в цій справі заявлена не була. А відтак, просить суд відмовити у задоволенні позову (том 3, а.с.129-138). Представник позивачів в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові. В судове засідання призначене на 25 березня 2025 року позивачі не з`явились, представником позивачів подано до суду заяву (вх. № 10880 від 24.03.2025 року) про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що представник позивачів у цей час зайнятий в іншому судовому засіданні в Кіровоградському районному суду Кіровоградської області. При цьому суд звертає увагу представника позивачів, що в матеріалах справи наявні клопотання останнього про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в інших судових засіданнях. Як зазначає Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Враховуючи вищевикладене, з метою дотримання розумності процесуальних строків розгляду справи, та те, що представником позивачів вже висловлена правова позиція щодо данного спору, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивачів. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову з підстав зазначених у поясненнях по справі. В судове засідання призначене на 25 березня 2025 року відповідач не з`явився, представником відповідача подано до суду заяву (вх. № 11058 від 25.03.2025 року) про розгляд справи за його відсутності. Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (том 3, а.с.195) причини неявки суду не відомі, заяв, клопотань та відзиву на позов не подавала. Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] 02 серпня 2007 року укладено кредитний договір № 030/08.07/88-343КЛ, за умоваим пункту 1.1 якого банк зобов`язався надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 33000,00 доларів США на строк з 02 серпня 2007 року по 01 серпня 2017 року, та на умовах передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки передбачені цим договором. Кредит надається лише після підписання іпотечного договору, що забезпечує повернення кредиту, процентів за користування ним, пені за несвоєчасну сплату процентів та несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, а також відшкодування збитків у зв`язку із порушенням умов цього договору та витрат банку, пов`язаних з одержанням виконання. Позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом (пункт 1.3 кредитного договору № 030/08.07/88-343КЛ від 02.08.2007 року; том 1, а.с.11-13). Між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] , [PERSON] , яка є майновим поручителем за виконання [PERSON] зобов`язань, передбачених кредитним договором № 030/08.07/88-343КЛ від 02.08.2007 року, 02 серпня 2007 року укладено іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю.,зареєстрованого в реєстрі за № 2399 (том 1, а.с.14-16). За умовами пункту 2 вищевказаного іпотечного договору на забезпечення виконання основного зобов`язання (кредитного договору № 030/08.07/88-343КЛ від 02.08.2007 року) іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодерждателю належне їм на праві власності майно: квартиру під номером [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності, виданого Кіровоградською міською радою 24 жовтня 2006 року за реєстровим № 41878, та зареєстрованого в Обласному комунальному підприємстві «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 26 жовтня 2006 року в реєстровій книзі № 157, номер запису 54645, за реєстраційним номером 16519778. Право власності на предмет іпотеку підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим в Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за № 15172982 від 10 липня 2007 року. У разі невиконання позичальником умов основного зобов`язання та/або іпотекодавцями умов цього договору звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі, включаючи суму кредиту та будь-яке збільшення цієї суми відповідно до умов основного зобов`язання, проценти за користування кредитом, пеню та інші платежі і санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також всі витрати, пов`язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки, в тому числі з вчиненням виконавчого напису, його реалізацією та вартість послуг незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності. Обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо на день, визначений основним зобов`язанням, позичальник/іпотекодавці не повернуть іпотекодержателю суму кредиту та/або проценти за користування кредитом та/або пеню або іншу заборгованість, та/або платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов`язанням та цим договором, в тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання (як основного боргу так і процентів за ним). При настанні зазначених у абзаці першому цього пункту договору випадків іпотекодержатель надсилає позичальнику та іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або зобов`язань, передбачених цим договором, у не менш ніж тридцятиденний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору (пункт 10.1, 10.2, 10.3, 10.4, 11 іпотечного договору від 02 серпня 2007 року). За умовами пункту 12 іпотечного договору від 02 серпня 2007 року за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя. За рішенням суду. У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості позичальника за основним зобов`язанням, а саме: заяву про невиконання позичальником умов основного зобов`язання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього договору. Виконавчий напис вчиняється на примірнику даного договору, який після нотаріального посвідчення буде видано іпотекодержателю. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено виключно в судовому порядку. Згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене в підпунктах 12.3.1. та 12.3.2. цього пункту договору. Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку.Відповідно до статті 37 Закону України Про іпотеку у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті пункту 12.3. договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної\~ діяльності правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмету застави незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені діючим законодавством на момент оцінки. Якщо фактичний розмір заборгованості позичальника за основним зобов`язанням менший за вартість, вказану у висновку незалежного експерта- суб`єкта оціночної діяльності, іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок іпотекодавців протягом 60 (шестидесяти) банківських днів з моменту набуття у власність предмета іпотеки. Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України Про іпотеку свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п.12.3. цього Договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавців, а рішення про реєстрацію права власності нап іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо вони доведуть, що повністю виконали основне зобов`язання. Між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціорненого комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 28 листопада 2012 року укладено договрі факторингу № 15, за умоваим пункту 2.1 якого, банк відповідно до умов даного договору відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. При цьому сторони погодили, що права вимоги заборгованості по кредитних договорах та права вимоги по договорам забезпечення, укладених з боржниками відступаються банком фактору за цим договором на основі «як є» без надання будь-яких пов`язаних запевнень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому договорі. Після переходу прав вимоги заборгованості до фактору, останній має право нараховувавти, в якості нового кредитора, проценти, комісії, штрафні санкції та інших обов`язкових платежів по відношенню до боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов`язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане в майбутньому (том 1, а.с.21-27). Згідно витягу з реєстру заборгованостей боржників № 1Б від 28.11.2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» набуло право грошової вимоги до [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), за кредитним договором № 030/08.07/88-343КЛ від 02.08.2007 року (том 1, а.с.28). 28 листопада 2012 року Між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціорненого комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами, з умовами пункту 1.1 якого, первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у додатку № 1 до цього договору (том 1, а.с.29-30). Згідно витягу з додатку № 1 до договору відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року ,Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» набуло право вимоги до [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), за іпотечним договором від 02 серпня 2007 року (том 1, а.с.31). Згідно витягу та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.10.2016, 03.10.2015 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною внесено запис про право власності за № 11453235 на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 жовтня 2015 року за індексним номером 25009138 (з відкриттям розділу) на квартиру за адресою: [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Підстава виникнення права власності: договір іпотеки, серія та номер: 2399, виданий 02.08.2007, видавник: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю. (том 1, а.с.32-34). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»). Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотеко держатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь- який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38цього Закону. У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються: -умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення; порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки; прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя; боржником - юридичною особою або фізичною особою - підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продаж\' іпотекодержателем третій особі). Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предает іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застережений про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі -продажу. За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Відповідно до статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством юстиції України. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси. Державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та воює зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи; веде реєстраційні справи щодо об`єктів нерухомого майна; присвоює реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державноїреєстрації; видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом; у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством до даткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо оформлених речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. Нотаріус як спеціальний суб`єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону. Положеннями Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 передбачено, що повноваження державного реєстратора з прийому та видачі документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів падання адміністративних послуг та нотаріуси. Державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові, особі, зазначеній у пункті цього Порядку, заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін юст. Орган державної реєстрації прав, нотаріус, особа, зазначена у пункті цього Порядку, приймає заяви в порядку черговості їх надходження шляхом реєстрації у базі даних про реєстрацію заяв і запитів з автоматичним присвоєнням їм реєстраційного номера, фіксацією дати та часу реєстрації. За результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації. У разі проведення державної реєстрації прав на житловий будинок, будівлю або споруду одночасно з державною реєстрацією прав на земельну ділянку, на якій вони розташовані, державний реєстратор приймає одне рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації щодо таких об єктів. Заява, копії поданих заявником для проведення державної реєстрації прав документів, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, документ про сплату адміністративного збору, а також інші документи, що видані, оформлені або отримані державним реєстратором під час проведення державної реєстрації прав, у тому числі по одному Примірнику витягу з Державного реєстру прав та свідоцтва (у разі його формування), долучаються ним до реєстраційної справи відповідно до законодавства. У разі прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію прав заяву, копії поданих заявником для проведення державної реєстрації речових прав документів, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, документ про сплату адміністративного збору, а також інші документи, що видані, оформлені або отримані ним під час проведення державної реєстрації прав, нотаріус у строк, що не перевищує п яти робочих днів з моменту прийняття такого рішення, передає органові державно ї реєстрації прав за місцем розташування нерухомого майна в порядку, встановленому Мін`юстом, для формування реєстраційної справи відповідно до законодавства. У разі видачі документів особою, зазначеною у пункті І-1 цього Порядку, заяву, копії поданих заявником для проведення державної реєстрації речових прав документів, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, документ про сплату адміністративного збору така особа у строк, що не перевищує п яти робочих днів з моменту видачі заявникові документів, передає органові державної реєстрації прав за місцерозташуванням нерухомого майна в порядку, встановленому Мін`юстом, для формування реєстраційної справи відповідно до законодавства.» Крім того, відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Водночас, згідно з пунктом\~ 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 (далі - Порядок № 868), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 встановлюється розширений перелік документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а саме: для проведення державної реєстрації прав особа обов`язково подає: заяву встановленої форми; копію документа, що посвідчує особу заявника (паспорт громадянина України, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний, дипломатичний чи службовий паспорт іноземця або документ, що його заміняє); копію реєстраційного номера облікової картки платника податку згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків (ідентифікаційний код) (крім випадків, коли особа через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податку, офіційно повідомила про це відповідні органи державної влади та має відмітку в паспорті громадянина України); документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав (квитанція); документ про сплату державного мита (квитанція) (крім випадків, коли особа звільнена від сплати державного мита); документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності на нерухоме майно (договір купівлі-продажу, дарування, рішення суду, свідоцтво тощо). Якщо документи подає представник власника, користувача додатково до вище перелічених документів подаються: копія документа, що підтверджує повноваження представника (копія довіреності або іншого документа, що посвідчує відносини представництва); копію документа, що посвідчує особу власника, користувача (паспорт громадянина України, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний, дипломатичний чи службовий паспорт іноземця або документ, що його заміняє); копію реєстраційного номера облікової картки платника податку згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків власника, користувача (ідентифікаційний код) (крім випадків, коли особа через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податку, офіційно повідомила про це відповідні органи державної влади та має відмітку в паспорті громадянина України). В свою чергу, статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до статті 11 Закону України\~ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. За змістом статті 26\~ Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~ (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року,\~ статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952) викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час розгляду справи судом), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав, ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав. У пункті 3 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19 (провадження № 61-13586св20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21), питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.» (пункт 72 постанови). Згідно із пунктами 146, 152, 153, Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21) набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення) з цієї особи нерухомого майна. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту. Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74), 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 148) та інших. Отже, вимога про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Виходячи із встановлених обставин, належним способом захисту прав позивача є звернення до суду із вимогами про витребування майна, однак така вимога в цій справі заявлена не була. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 10 листопада 2021 року у справі № 206/1198/19 (провадження № 61-11425св20), від 27 жовтня 2021 року у справі № 752/20739/15 (провадження № 61-11632св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 205/5579/19 (провадження № 61-15794св20), від 26 січня 2022 року у справі № 756/11551/19 (провадження № 61-14491св21) та інших. Отже, Верховний Суд при розгляді подібних вимог послідовно притримується сформованої та усталеної судової практики при наданні оцінки таким вимогам, зокрема, з позиції належного способу захисту права у подібних спірних правовідносинах. Верховний Судом неодноразово робилися висновки, що якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки це не є ефективним і правомірним способом захисту права власника. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власностіз якими звернулись позивачі до суду, не призведуть до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав, та не є належним та ефективним способом захисту. В свою чергу, частиною третьою статті 49 Цивільного процессуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. При цьому, позивачі вищевказаними правами не скористались, зяав про зміну предмета або підстави позову до суду не подавали. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачами під час розгляду справи не доведено та не обгрунтовано порушення відповідачами процедури державної реєстрації предмтеат іпотеки, та враховуючи те, що позивачами обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Частиною першою статті 141 Цивільного процессуального кодексу України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частина друга статті 141 Цивільного процессуального кодексу України). Таким чином, оскільки позивачам відмолено у задоволенні позову, суд залишає судові витрати по фактично понесеними позивачами.

Outcome: dismissed