Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

12.02.2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (далі - ТОВ «ФК «Артеміда-Ф»), в інтересах якого дії представник Бачинський О.М., звернулося до Золочівського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.02.2020 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] укладено Договір № 517696 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (далі\~Кредитний договір). Укладення Кредитного договору здійснювалось сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи позивача, доступ до якої забезпечувався відповідачу через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація відповідача здійснювалася при вході відповідача в Особистий кабінет, шляхом перевірки позивачем правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого позивачем на номер мобільного телефону відповідача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до Особистого кабінету. Відповідно до умов Договору, відповідач отримав кредит в сумі 2000,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 25 днів, шляхом перерахування кредитодавцем коштів на банківський рахунок відповідача. 22 лютого 2021 року ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» уклали Договір факторингу № 015-220221, згідно якого ТОВ «Сіроко Фінанс» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Лінеура Україна», включно і до [PERSON] за Кредитним договором № 517696 від 05.02.2020 року. 05 лютого 2024 року, ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» уклали Договір факторингу № 20240205/1, згідно якого позивач набув статусу Нового Кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Сіроко Фінанс», включно і до [PERSON] за Кредитним договором № 517696 від 05.02.2020 року. Однак, [PERSON] свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 11.02.2025 року утворилася заборгованість в розмірі 8 526,43 грн., що складається з заборгованості за основним зобов`язанням (тіло кредиту) -\~2 000 грн, залишку заборгованості по процентам за користування кредитом\~5 165,00 грн, інфляційне збільшення\~1 361,43 грн. Як наслідок, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф» заборгованість за кредитним договором № 517696 від 05.02.2020 року в сумі 8 526,43 грн, а також понесені судові витрати по справі. Ухвалою судді Золочівського районного суду Львівської області від 28.02.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Вказану ухвалу суду відповідачу скеровано 28.02.2025 року, яка повернута до суду через відсутність адресата за вказаною адресою реєстрації. Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 13.05.2024 року у справі № 755/4829/23, останній зазначив, що суд зробив правильний висновок, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується відповідними поштовими відправленнями, які повернулися до суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням учасника справи. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України). Окрім цього, Верховний Суд звертав увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (Постанова ВП ВС від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), КГС ВС від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19 та від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б). На момент постановлення даного судового рішення від сторін не надходило заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв від сторін чи їх представників не надходило. Оскільки розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом вивчено наявні матеріали справи, досліджено письмові докази, оцінено доказ кожен окремо та в їх сукупності, внаслідок чого встановлено наступне. 05.02.2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] укладено Договір № 517696 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Згідно п.п. 1.1 Договору, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати клієнту грошові кошти в розмірі 2 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом. Згідно п. 1.2, 1.3., 1.4. Договору строк кредиту - 25 днів, стандартна процентна ставка 1,90 % вдень. Сукупна вартість позики за стандартною процентною ставкою складає 147,50 % від суми позики та у грошовому еквіваленті становить 2\~950,00 грн., в тому числі проценти за користування позикою 950,00 грн. Відповідно до п. 1.6 Договору, кредит надається Товариством у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку вказану відповідачем. Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Лінеура Україна» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору, що підтверджується інформаційною довідкою вих. № 64-2602 від 26.02.2024 року. Отже, судом встановлено, що кредитодавець свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав грошові кошти у розмірі встановленому договором. Додатковою угодою № 746753 від 01.03.2020 року, укладеною між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] продовжено строк користування позикою, встановлено нову дату повернення позики не пізніше 27.03.2020 року. Проценту ставку встановлено у розмірі 1,6% від суми позики за кожен день користування позикою у межах строку повернення позики. 22 лютого 2021 року ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» уклали Договір факторингу № 015-220221, згідно якого ТОВ «Сіроко Фінанс» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТзОВ «Лінеура Україна», включно і до [PERSON] за Кредитним договором № 517696 від 05.02.2020 року. 05 лютого 2024 року ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК«Артеміда-Ф» уклали Договір факторингу № 20240205/1, згідно якого позивач набув статусу Нового Кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТзОВ «Сіроко Фінанс», включно і до [PERSON] за Кредитним договором № 517696 від 05.02.2020 року. Згідно представленого позивачем розрахунку заборгованості, відповідач\~\~ не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 8 526,43 грн., що складається з заборгованості за основним зобов`язанням (тіло кредиту) -\~2 000 грн, залишку заборгованості по процентам за користування кредитом\~5 165,00 грн, інфляційне збільшення\~1 361,43 грн. Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом\~ст. 208 ЦК України\~у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою\~статті 206 цього Кодексу\~(які сторонами вчиняються усно та виконуються повністю у момент їх вчинення). Частиною 1\~ст. 626 ЦК України, передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628\~ЦПК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені Законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За змістом ч. 1\~ст. 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Частиною 3\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 4\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Із положень ч. 6\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~вбачається, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону. За змістом ч. 11\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар. Підтвердження вчинення електронного правочину повинно містити такі відомості: умови і порядок обміну (повернення) товару або відмови від виконання роботи чи надання послуги; найменування продавця (виконавця, постачальника), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії щодо товару, роботи, послуги; гарантійні зобов`язання та інформація про інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом товару або з виконанням роботи чи наданням послуги; порядок розірвання договору, якщо строк його дії не визначено. В силу ч. 12\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно з ч. 13\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із\~статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 1\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору і вимог закону. Згідно приписів ч. 1\~ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин 1 та 2\~ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно до частини 1\~статті 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Водночас, як вже було зазначено, позивач просить стягнути на свою користь із відповідача загалом 8 526,43 грн., що складається з заборгованості за основним зобов`язанням (тіло кредиту) -\~2 000 грн, залишку заборгованості по процентам за користування кредитом\~5 165,00 грн, інфляційне збільшення\~1 361,43 грн. При цьому, період обрахунку процентів у розрахунку заборгованості не зазначений. Як вбачається з договору позики від 05.02.2020 року, даним договором та/або додатковою угодою до нього, не передбачено нараховування відсотків після закінчення терміну дії договору. Таким чином строк договору первинно обумовлений сторонами на 25 днів, тобто до 01.03.2020 року, зі сплатою по 1,9% процентів від суми позики за кожен день користування позикою, а в подальшому продовжено до 27.03.2020 року, зі сплатою по 1,6% процентів від суми позики за кожен день користування позикою. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154 цс 18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що за договором споживчого кредиту від 05.02.2020 року проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом 25 днів (по 1,9% процентів за кожен день від суми позики) та протягом наступних 25 днів, тобто до 27.03.2020 року (по 1,6% процентів за кожен день від суми позики), тобто терміну, на який були надані кредитні кошти. Відтак, розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами за цим договором з врахуванням умов договору щодо розміру денного відсотку за користування коштами загалом становить 1 750,00 грн (2000/100х1,9%х25) + (2000/100х1,6%х25). Враховуючи викладене, суд вважає, наданий позивачем розрахунок заборгованості по вказаному договору, таким, що не відповідає умовам договору, нормам чинного законодавства та судовій практиці Верховного Суду. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором споживчого кредиту від 05.02.2020 року у розмірі 3\~750,00 грн, з яких 2000,00 грн заборгованість за тілом кредиту та 1 750,00 грн заборгованість за відсотками. Відповідно, перерахунку підлягають і інфляційні нарахування на суму боргу, які розраховуються відповідно за період з березня 2020 року по лютий 2022 року, оскільки за положеннями законодавства боржник звільняється від відповідальності, передбаченої\~статтею 625 ЦК України\~на період воєнного стану. За підрахунком суду, інфляційні втрати від суми заборгованості\~3750,00 грн., які за період з 27.03.2020 року по 23.02.2022 року включно становлять: 712,54 грн. (3750,00 (сума боргу) x 1,19001124 (сукупний індекс інфляції)\~ 3 750,00 (сума боргу)). Враховуючи, що позивачем доведено факт отримання відповідачем обумовленої суми позики, переказаної останньому на його банківську карту, а також факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язання щодо повернення позики та сплати процентів, набуття позивачем права вимоги до відповідача за вищевказаним договором позики, суд приходить до висновку, що заявлений позов є підставним та підлягає до частково задоволення. В частині нарахованих відсотків та інфляційних нарахувань на суму боргу позов є безпідставним, а тому заборгованість за відсотками та інфляційні втрати слід стягнути частково. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст.\~141, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат у виді судового збору в розмірі 2 422,40 грн. підтверджено відповідним платіжним дорученням від 11.02.2025 року. Окрім цього, під час звернення з даним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» було вказано про наявність судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Частиною 8\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначена правова позиція також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем було надано копію договору про надання правової допомоги № 20250210.7 від 10.02.2025 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та орієнтований розрахунок суми витрат. Разом з тим, позивачем не надано належних доказів, що підтверджують сплату витрат на правничу допомогу. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що відсутність документального підтвердження про понесені відповідачем витрати на правову допомогу є підставою для відмови у стягненні таких витрат з позивача. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, згідно зі ч. 2\~ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору 1267 грн. 43 коп. пропорційно частині задоволених вимог (52,33 %). З цих підстав,

Outcome: partial