Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

04 грудня 2024 року до Кіцманського районного суду Чернівецької області звернулась [PERSON] (далі - позивач) з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: виконавчий комітет Печеніжинської селищної ради про позбавлення батьківських прав. Короткий зміст заяв по суті справи. У позовній заяві представник позивача просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати представник позивача просить стягнути з відповідача. Позовні вимоги, серед іншого, обґрунтовані тим, що відповідач з часу припинення спільного проживання (з 2015 року) зі своєю дружиною [PERSON] життям та здоров`ям своєї дитини - сина [PERSON] не цікавився, матеріально не допомагав, участі у вихованні не брав, домовленості про надання ним добровільної матеріальної допомоги не було досягнуто. У позовній заяві представник позивача також зазначила, що шлюб між сторонами у справі було розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2019 року, а також відповідно до рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2019 року суд вирішив стягувати з [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 1300,00 грн, щомісячно, які відповідач не сплачував за 5 років взагалі, а сукупний розмір заборгованості по сплаті аліментів становить 84973,08 грн. Представник позивача стверджує, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина, хоча ніхто йому до цього не створював перешкод. За змістом позовної заяви, позивач самостійно займалась вихованням та утриманням дитини, батько ніколи у навчальні та медичні заклади з дитиною не приходив, не навідувався, успішністю сина не цікавився. У позовній заяві представник позивача зазначила, що на даний час малолітній [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю в м. Лодзь, Республіка Польща, батько не цікавиться ним, не телефонує, створив нову сім`ю, має спільну дитину і син від попереднього шлюбу йому не потрібний. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Процесуальні дії у справі. Аргументи учасників справи. Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче судове засідання з участю сторін на 27 січня 2025 року о 10:30 год. Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 лютого 2025 року о 11:30 год. Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2025 року відкладено розгляд даної справи на 20 березня 2025 року об 11 год. 30 хв. з участю учасників справи. У судовому засіданні 20 березня 2025 року представник позивача - адвокат Марціновська Д.М. позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити, зазначила, що відповідач взагалі не сплачує аліменти на утримання малолітнього сина з 2019 року, не цікавиться сином, його навчанням, не відвідує його та не телефонує йому. Відповідач у судовому засіданні 20 березня 2025 року зазначив, що вважає несправедливим позбавлення його батьківських прав відносно його сина, стверджував, що з 2014 року воював у Донецькій області, від дитини не відмовлявся, відвідував сина до тих пір, поки його колишня дружина, позивач у справі, не сказала, щоб він більше не приїжджав та заборонила йому бачитися із сином, змінила сім-картку у телефоні, а тому відповідач не міг їй телефонувати, однак при цьому надсилав на її банківську картку кошти. Про те, що є рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання малолітнього сина відповідач, за його словами, не знав. Представник третьої особи - виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради у судове засідання не з`явився, 10.02.2025 року надіслав заяву про розгляд справи без його участі, в якій з висновком щодо доцільності позбавлення батьківських прав погодився, зазначив, що згідний на заочний розгляд по даній справі. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши у судовому засіданні представника позивача, відповідача, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 22 січня 2014 року. Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2019 року у справі № 346/2157/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2019 року у справі № 346/2158/19 вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 1300 гривень щомісячно, починаючи з 10 травня 2019 року і проводити до набуття дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у ВП [NUMBER] сукупний розмір заборгованості боржника [PERSON] станом на 20.08.2024 становить 84973,08 грн. За змістом довідки № 128 від 19.08.2024, виданої Малоключівською гімназією Печеніжинської селищної ради, [PERSON] , [INFO] , матері [PERSON] , [INFO] , учня 5 класу Малоключівською гімназією Печеніжинської селищної ради, його батько [PERSON] , [INFO] , контакту з гімназією не підтримував, успішністю сина не цікавився, з вчителями не спілкувався, батьківські збори не відвідував. Дитину до гімназії приводила і забирала мати, на виклики до гімназії приходить теж тільки мати. Згідно довідки від 26.08.2024 № 08, виданій Печеніжинською дитячою музичною школою імені Марії Маївської Печеніжинської селищної ради, [PERSON] , [INFO] , матері [PERSON] , [INFO] , учня ІІ класу Печеніжинської ДМШ ім. М. Маївської Печеніжинської селищної ради (клас акордеону), його батько [PERSON] , [INFO] контакту з Печеніжинською ДМШ ім. М. Маївської не підтримував, академконцерти та батьківські збори не відвідував, успішністю та навчальним процесом сина не цікавився, з учителями не спілкувався. [PERSON] до музичної школи приводила, чекала і забирала мати, на концерти школи та академконцерти класу приходила теж тільки мати - [PERSON] . Як вбачається з довідки від 01.08.2024 року, що видана КНП Коломийським районним центром первинної медико-санітарної допомоги Коломийської районної ради амбулаторної загальної практики сімейної медицини смт. Печеніжин [PERSON] , [INFO] , сину [PERSON] , [INFO] , його батько [PERSON] , [INFO] здоров`ям своєї дитини не цікавиться, профілактичні медичні огляди з дитиною не відвідує, на профілактичні щеплення не приходить. Дитину в Печеніжинському АЗПСМ приводить виключно мати [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради від 08 жовтня 2024 року № 279 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , у якому зазначено, що виконавчий комітет Печеніжинської селищної ради, як первинний орган опіки та піклування не заперечує щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Законодавцем передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України). Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Положеннями ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 за №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У п.п.16, 18 вищезазначеної постанови роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 621/492/20 та від 12 травня 2021 року у справі № 689/551/20-ц. Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до 6 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного та гармонійного розвитку особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, у випадку такої можливості, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і, в будь-якому випадку, в атмосфері любові та духовного і матеріального забезпечення. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Відповідач у судовому засіданні обґрунтував несплату ним аліментів на утримання своєї малолітньої дитини тим, що не знав про відповідне рішення суду. Судом встановлено, що у заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2019 року у справі № 346/2158/19 про стягнення з відповідача аліментів було ухвалено за відсутності останнього. Покликання відповідача на те, що він з 2014 року воював у Донецькій області спростовують доводи, викладені у позовній заяві, що останній самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина. Крім того, суд враховує те, що відповідачем у судовому засіданні спростовано доводи представника позивача, що позивач не створювала перешкод відповідачу у зустрічах із його сином. На даний час, син сторін у справі разом із своєю матір`ю перебуває у Республіці Польща, що унеможливлює участь його батька у безпосередньому вихованні дитини та спілкуванні з ним. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Згідно з вимогами ч. ч. 4, 5, 6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відтак, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , оскільки вважає такий висновок передчасним та неповним. За таких обставин, суд вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки стороною позивача не доведено у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та не надано належних доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання ним батьківських обов`язків відносно дитини. З огляду на вищезазначене, на переконання суду, передчасне позбавлення відповідача, батька малолітньої дитини батьківських прав може завдати психологічної шкоди як батьку так і його дитині. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав та відмову у задоволенні даного позову. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно зі ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, оскільки суд прийшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed