Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом у якому просив визнати недійсним договору дарування 1/2 квартири по [ADDRESS] , укладеного між відповідачами 02.07.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. та зареєстрованого за номером 2373. Крім цього, просить скасувати рішення цього ж нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказану частку. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 02.07.2021 року між відповідачами укладено договір, згідно якого [PERSON] подарувала своєму батькові [PERSON] 1/2 частки спірної квартири. Позивач вважає, що даний договір дарування підлягає визнанню недійсним, оскільки є фіктивним, вчиненим на шкоду кредитору з метою приховування майна від виконання зобов`язань за договором позики та виконання рішення суду. Вказав, що 01.06.2018 між позивачем та [PERSON] укладено договір процентної позики №1/2017 до умов якого позивач надав відповідачу 6000 доларів США під 1,5% від суми позики щомісяця, до дня фактичного повернення позики, строк повернення позики становить 6 місяців до 31.12.2018 року. Проте, відповідачка не повернувши позику, 02 липня 2021 року дарує квартиру [PERSON] . Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23.05.2022 року стягнуто з відповідачки на користь позивача заборгованість у загальній сумі 7122, 18 доларів США. У вересні 2022 року позивач пред`явив виконавчий лист до виконання, однак рішення суду відповідачкою не виконано. При зверненні до суду позивач покликався на фраудаторність договору дарування. Вказав, що відповідачка уклала договір дарування у момент наявності у неї заборгованості, такий укладено на шкоду кредитору з метою приховування майна, квартира подарована батькові за безоплатним договором, [PERSON] після укладення договору була зареєстрована та проживала в спірній квартирі, місце реєстрації змінила лише 24.05.2023 року, у неї відсутнє будь-яке інше майно та доходи на які кредитор може звернути стягнення. Просить позов задовольнити. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 30.11.2023 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на 1/2 частки власності квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 04.12.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. 30.01.2024 року від представника [PERSON] - [PERSON] надійшов до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що відповідачка на час укладення договору дарування не знала та не могла знати про наявність боргу за позикою, про який стверджує позивач, подання позову, розгляд судом справи про стягнення з неї боргу, та рішення у даній справі ухвалено після укладення договору дарування. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 19.04.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання. 13.03.2025 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду додаткові пояснення, у яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказала, що позивач не довів недобросовісності в діях відповідачів та зловживання ними правом. У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги із мотивів викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог із мотивів викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд при вирішенні спору зважає на таке. Відповідно до ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Положеннями ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається із матеріалів справи між позивачем та [PERSON] 01.06.2018 року укладено договір процентної позики №1/2017 відповідно до якого позивач надав відповідачу 6000 доларів США та відповідач зобов`язана сплачувати проценти в розмірі 1,5% від суми позики щомісяця до фактичного повернення позики. Строк повернення позики до 31.12.2018 року. Відповідно до свідоцтва про право власності (а.с.29 Т.1) квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та члену його сім`ї [PERSON] . Відповідно до договору дарування від 02.07.2021 року відповідачка [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказане також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.11.2023 року. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23.05.2022 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором процентної позики №1/2017 від 01.06.2018, яка складається з основного боргу у розмірі 6000 доларів США, відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 540 доларів США, 3 % річних нарахованих за неповернену позику у розмірі 525, 21 доларів США, та 3% річних нарахованих за неповернені відсотки за договором позики у розмірі 47, 27 доларів США, а всього 7112, 48 доларів США. Постановою Львівського апеляційного суду від 29.06.2023 року вказане рішення залишено без змін. Постановою приватного виконавця Пиця А.А. від 21.09.2022 року відкрито виконавче провадження по вказаній справі №464/20/22. Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 24.05.2023 року [PERSON] зареєстрована з 24.05.2023 року за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним слід встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Згідно правовового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), яка відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого батька за наявності заборгованості за договором процентної позики №1/2017, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклала договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, що: 1) відповідачка відчужила майно за наявності у неї заборгованості по договору; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича (батька); 4) після відчуження спірного майна у відповідачки відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед позивачем. Сукупність наведених вище обставин доводить той факт, що відповідачка діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. За наведеного вбачається, що, на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна [PERSON] кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Щодо показань відповідача щодо цього, що вона не підписувала договір процентної позики, суд ставиться до таких критично, вважає такі голослівними, оскільки укладення вказаного договору підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Клопотань про призначення експертизи стороною відповідача не заявлялось. Щодо покликань свідка [PERSON] про фактичне проживання відповідачки, суд до уваги не бере, оскільки такі не спростовують вищенаведені обставини у сукупності, не можуть бути єдиною чи самостійною підставою відмови у задоволенні позову. За наведеного, оскільки догорів дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] має усі ознаки фраудаторного правочину, тому такий підлягає визнанню недійсним. Крім цього, підлягає скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень які внесені на підставі такого договору. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів в користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1073, 60 грн., по 536, 80 з кожного з відповідачів.

Outcome: approved