Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

21.06.2024 р. [PERSON] , яка представляє інтереси позивача, звернулась до Ірпінського міського суду Київської області з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №94820148000 від 09.10.2018 р. у розмірі 20136,18 грн. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 14.08.2024 р. матеріали справи направлено за підсудністю до Святошинського районного суду м.Києва. 10.09.2024 р. протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передано на розгляд судді Єросовій І.Ю. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.09.2024 р. позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.10.2024 р. відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Разом із позовом представником позивача заявлено клопотання про витребування доказів від АТ "Укрсиббанк", а саме, виписки з карткового рахунку [PERSON] за період з 09.10.2018 р. по 23.01.2023 р. На підставі ч. 2 ст. 84 ЦПК України у клопотанні про витребування доказів має бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Заявлене представником позивача клопотання не відповідає вимогам ч. 2 ст. 84 ЦПК України. Окрім того, такий доказ не підтверджує обставин позову та не відноситься до предмету доказування у даній справі з огляду на запитуваний період. Наслідки відмови у задоволенні клопотання про витребування доказів не впливають на підстави відмови у позові. Відповідач не скористався правом подання відзиву. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі N 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі N 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження N 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі N 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі N 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі N 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України. Дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.10.2018 р. між АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №94820148000, відповідно до умов якого відповідачу надано споживчий кредит. Відповідно до п.3.3. договору, кредит надається позичальнику для особистих потреб у сумі 30000,00 грн. на споживчі цілі шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника. Згідно п.3.5 договору, позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до Графіка, що викладений у Додатку №1 до Договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернений не пізніше 09.10.2022 року. Згідно п.3.6 договору, розмір ануїтетного платежу становить 1638,00 грн. Згідно п.3.8 договору, процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 57% річних. Окрім кредитного договору відповідачем підписано Додаток №1 до Договору №94820148000 від 09.10.2018 р., паспорт споживчого кредиту, заяву-приєднання до договору добровільного страхування позичальника. Згідно розрахунку заборгованості за [PERSON] значиться заборгованість у розмірі 20136,18 грн., з яких: 12076,58 грн. заборгованість за тілом кредиту, 7734,60 грн. заборгованість за відсотками, 325,00 грн. заборгованість за комісією. 23.01.2023 р. між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №235 відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги і за Кредитним договором №94820148000 від 09.10.2018 р., що підтверджується витягом з реєстру боржників. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи вищезазначені норми, основними умовами надання кредиту є безумовне його повернення, строковість, платність, цільова спрямованість і забезпеченість. Водночас, кредитний договір не може змінюватись в односторонньому порядку, і позичальник несе відповідальність за несвоєчасне повернення кредиту та сплату відсотків за його користування. У відповідності до ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, на позивача при зверненні до суду із позовом про стягнення грошових коштів покладено обов`язок, навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України). Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. В даній справі позивач на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав власний розрахунок заборгованості (а.с.35). Верховний Суду складіколегії суддівТретьої судовоїпалати Касаційногоцивільного судуу Постановівід 25травня 2021року усправі N554/4300/16-цдійшов висновку,що "належнимидоказами,які підтверджуютьнаявність заборгованостіза укладенимкредитним договоромта їїрозмір єпервинні документи,оформлені відповіднодо статті9Закону України"Пробухгалтерський облікта фінансовузвітність". Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі." Аналогічна правова позиція стосовно первинних документів застосована і в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року по справі N 161/16891/15-ц та в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2018 року у справі N 364/737/17. Отже, позиція Верховного Суду щодо необхідності доведення перерахування коштів та розміру заборгованості виключно первинними документами. Аналогічних висновків дійшов й Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 29.01.2020 року у справі N 755/18920/18. Слід зазначити, що розрахунок заборгованості за кредитним договором №5495584884 від 20 серпня 2021 року, який здійснений первісним кредитором, позивачем суду не надано, а наданий позивачем розрахунок заборгованості по кредитному договору №5495584884 від 20 серпня 2021 року, лише констатує суму заборгованості, визначену первісним кредиторам. Таким чином, вказаний розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин та наявності заборгованості, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, оскільки не є первинним документом, а отже не є безспірним доказом розміру заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, яка повинна бути підтверджена саме первинними документами, на що вказує ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Відтак, наданий позивачем розрахунок заборгованості, не може бути доказом безспірності заборгованості та її розміру. Даний розрахунок із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Оцінюючи розрахунок заборгованості, проведений позивачем, суд позбавлений можливості перевірити період нарахування відсотків і їх розмір, сплачену відповідачем заборгованість за тілом кредиту. Отже, поклавши в основу позовної заяви розрахунок заборгованості, позивач не перевірив у повному обсязі їх правильності, зокрема, щодо періоду за який здійснюється таке нарахування, що суттєво впливає на обсяг і розмір зобов`язань відповідача. Таким чином, дослідивши письмові докази та оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що в даному випадку позовні вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed