Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

Адвокат Паньків Василь Дмитрович, який діє в інтересах позивача [PERSON] , 22.10.2024 звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.10.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позов обгрунтовував тим, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 06 травня 2008 року. У шлюбі у сторін народилися діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .. Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 16.05.2023 року шлюб між сторонами розірвано. У період перебування у шлюбі сторони [PERSON] та [PERSON] придбано за договором купівлі-продажу двохкімнатну квартиру загальною площею 61.4 кв.м в багатоквартирному житловому будинку, розташованої за адресою [ADDRESS] . Враховуючи те, що зазначена квартира була придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу, та вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а право власності на неї зареєстроване за відповідачем, позивач просив визнати майно двохкімнатну квартиру загальною площею 61.4 кв.м в багатоквартирному житловому будинку, розташованої за адресою [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири, стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позивач [PERSON] та її представник у підготовче судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача адвоката Паньків В.Д. до суду надійшла заява, за змістом якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити, справу розглядати без участі позивача та представника. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не прибув повторно, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Від його представника адвоката - Головатюка І.М. до суду 17.03.2025 надійшла заява в якій представник відповідача позовні вимоги визнав у повному обсязі. Просив розгляд справи проводити без участі відповідача та представника. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3, 4ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207цьогоКодексу. Відповідно до ст. 206 ч.ч.1, 4 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи те, що відповідач по справі позовні вимоги визнав, відповідно до ст. 206 ч.4, 263 ч.6 ЦПК України, суд приймає рішення у підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно змісту глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно із частиною 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Як зазначив Верховний Суд у Постанові від 21.07.2021 у справі № 591/692/19, тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом з тим, така презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч. 1 ст. 70 СК України). У ході судового розгляду справи судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 06 травня 2008 року, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.05.2023 року розірвано (а.с.7-8). У шлюбі у сторін народилися діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.9-10). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , дата державної реєстрації 04.03.2015 (а.с.13). Таким чином встановлено, що двохкімнатна квартира [ADDRESS] , набута у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України з огляду на визнання відповідачем позову суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду за вимогу щодо поділу спірної квартири, а інші 50 відсотків судового збору, що сплачені позивачем при зверненні до суду з позовом за вимогу щодо поділу спірної квартири, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved