Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-27 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22.03.2021 року на загальну суму 54 195,63 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22.03.2021 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач порушив умови кредитування та не виконує належним чином зобов`язання, в результаті чого станом на 21.04.2024 року виникла заборгованість в розмірі 54 195,63 грн., яка складається з: 43 445,16 грн. заборгованість за тілом кредиту; 10 750,47 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Ухвалою суду від 27.06.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Від представника відповідача Бугайченко Т.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначила, що [PERSON] тривалий час є клієнтом АТ КБ «Приватбанк», отримує заробітну плату у вказаному банку. 19.05.2023 року він був у Олександрійському відділені АТ КБ «Приватбанк», здійснив заміну пластикових карток «Універсальна» та картки для виплат на яку отримує заробітну плату. Встановив застосунок «Приват24» на своєму телефоні. При цьому він категорично відмовився від кредитного ліміту. Натомість, працівники банку йому запропонували укласти договір страхування його заощаджень, та 19.05.2023 року ним було укладено відповідний договір. При цьому [PERSON] наполягає на тому, що ніякі кредитні кошти він не отримував і їх нікому не перераховував. На початку червня 2023 року [PERSON] зателефонували з Приватбанку та повідомили, що він має заборгованість перед банком на загальну суму 43 980,64 грн. Але він наполягає на тому, що вказані кошти він від банку не отримував та нікому не перераховував. 10.06.2023 року [PERSON] звернувся до Олександрійського РВП та повідомив про здійснення невідомими особами шахрайських дій із його картковим рахунком. За даним фактом було розпочато кримінальне провадження за № 120231210060001013, попередня кваліфікація - ч. 4 ст. 185 КК України. Також 12.06.2023 року та 14.08.2023 року [PERSON] звертався до банку із проханням розібратись у ситуації, яка склалась, але це не дало жодних позитивних результатів. Згодом відповідач дізнався про пред`явлення до нього банком позовних вимог у судовому порядку. Крім того, заявляючи позовні вимоги про стягнення із [PERSON] 54 195,63 грн. заборгованості за кредитним договором, представник банку у позовній заяві посилається на те, що відповідач підписав Паспорт кредиту та Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг на підставі яких між банком та [PERSON] виникли кредитні зобов`язання. Разом із тим, при ознайомленні та вивчені додатків до позовної заяви, зокрема копій Заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг і Паспорту кредиту, [PERSON] заперечує належність йому підписів у вказаних документах (а.с.59-60). Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що 22.03.2021 року відповідач ознайомився з умовами кредитування та підписав Паспорт кредиту, власноруч підписав Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови, і тому він є обов`язковим до виконання відповідачем. Крім того, з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, що надана суду разом з позовною заявою, чітко вбачається, що відповідач зняв кредитні кошти. Щодо посилання відповідача на заволодіння грошовими коштами сторонню особою зазначає наступне. Банком було проведено перевірку та встановлено, що Відповідач перестав вносити кошти посилаючись на «спірні» на його думку операції, які були проведені по картці номер [NUMBER] за 26.05.2023, а саме переказ на карту ПриватБанк через додаток Приват24, одержувач - [PERSON] , сума - 42700,00 грн. В ході перевірки даної інформації встановлено, що 12.06.2023 в Банк надійшов дзвінок з фінансового номеру [NUMBER] клієнта [PERSON] , який повідомив про списання платежу, котрий він не здійснював. За словами клієнта жодних даних не передавав і кошти списалися без участі клієнта. Інформацію направлено на розгляд до служби Безпеки Банку. Перевіривши логи входу в систему дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24 входів з пристроїв які не належать клієнту не виявлено. Зміна паролю входу до Приват24, або його відновлення - не зафіксовано. 26.05.2023 о 14:58:22 виконано вхід із типового для клієнта пристрою SM-A310F/SAMSUNG (IMEI [NUMBER]) з типової айпі адреси: IP [NUMBER] для клієнта [PERSON] . Використовуючи додаток Приват24 здійснено платіж на картковий рахунок [NUMBER] , який належить клієнту [PERSON] . Останній на зв`язок з банком не виходить, уточнити інформацію не вдалося. Вказане є підтвердженням самостійного проведення операції клієнтом [PERSON] (а.с.80-82). 05.11.2024 року від представника відповідача Бугайченко Т.А. надійшли заперечення в яких зазначено, що [PERSON] кредитні кошти нікому не перераховував. На початку червня 2023 року [PERSON] зателефонували з ПриватБанку та повідомили, що він має заборгованість перед банком на загальну суму 43 980,64 грн. 10.06.2023 року [PERSON] звернувся до Олександрійського РВП та повідомив про здійснення невідомими особами шахрайських дій із його картковим рахунком. За даним фактом було розпочато кримінальне провадження за № 120231210060001013, попередня кваліфікація - ч. 4 ст. 185 КК України. Також 12.06.2023 року та 14.08.2023 року [PERSON] звертався до банку із проханням розібратись у ситуації, яка склалась, але це не дало жодних позитивних результатів. Згодом відповідач дізнався про пред`явлення до нього банком позовних вимог у судовому порядку. Разом із тим [PERSON] стверджує, що кошти із свого телефону через застосунок Приват 24 не перераховував, [PERSON] він не знає. Списання коштів на внесення обов`язкових щомісячних платежів здійснювалося самим банком із зарплатної картки відповідача. Із виписки по рахункам наданої банком до позову вбачається, що [PERSON] активно користувався та користується зарплатною карткою № [NUMBER] . Банківською карткою № [NUMBER] до 26.05.2023 року [PERSON] не користувався. 26.05.2023 року невідомими особами було здійснено перерахування коштів на рахунок [PERSON] , а в подальшому банк самостійно списував відсотки за користування кредитом. Жодні грошові перекази на вказаний картковий рахунок [PERSON] не здійснював. Дізнавшись про шахрайські дії невідомих осіб [PERSON] відразу звернувся до банку та повідомив про вчинення шахрайських дій щодо нього, а також ініціював перевірку працівниками банку факту шахрайського перерахування коштів. Так само він звернувся до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій. Досудове розслідування у справі на даний час триває. Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я [PERSON] , не є підставою для задоволення позову (а.с.102-104). 22.11.2024 року від представника позивача надійшли письмові поясненняв яких Банк на задоволенні позовних вимог наполягає (а.с.105-110). Представник позивача [PERSON] (а.с.67) у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити з підстав викладених в письмових заявах по суті справи. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Бугайченко Т.А. (а.с.61) в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково [PERSON] суду пояснив, що при заміні пластикової карти у відділенні ПриватБанку працівник запропонував йому встановити застосунок «Приват24». Він попросив працівника Банку, щоб йому прибрали кредитний ліміт бо він самостійно не міг це зробити. Телефон, яким він користувався був вже застарілої моделі. Після придбання нового телефону, він прийшов у відділення банку де працівник допоміг йому встановити застосунок «Приват24». Того ж дня йому запропонували укласти договір страхування фінансових ризиків, на що він погодився. 26.05.2023 року з його кредитного рахунку відбулося списання грошових коштів. Про це він дізнався від представника Банку, який подзвонив і повідомив, що є заборгованість по кредиту. Він одразу звернувся до поліції та в службу Безпеки Банку. Оскільки страховий випадок настав через 6 днів після укладення договору страхування, йому відмовили у виплаті страхового відшкодування. Відомості відображені в Приват24 знав працівник банку, який йому встановив застосунок. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є клієнтом АТ «ПриватБанк» та отримує банківські послуги. Підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 22.03.2021 року та приєднався до Умов та правил надання банківських послуг. 19.05.2023 року [PERSON] уклав договір добровільного страхування фінансових ризиків щодо операцій з платіжними картками та картковими рахунками № [NUMBER] з ПАТ «СК «Універсальна». З виписки за договором б/н від 23.04.2024 року вбачається, що 26.05.2023 року з карткового рахунку Долгіх А.А. здійснено переказ на карту ПриватБанку через додаток Приват24, одержувач [PERSON] , сума 43980,64 грн., на яку у подальшому було здійснено нарахування за кредитним договором. 08.06.2023 року [PERSON] звернувся до Олександрійського РВП ГУНП з заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, а саме заволодіння грошовими коштами в сумі 43000 грн. з банківської карти [NUMBER] . 09.06.2023 року за вказаним фактом внесено відомості до ЄРДР за ч.4 ст.185 КК України, номер кримінального провадження 12023121060001013. 12.06.2023 року [PERSON] звернувся до Банку з повідомленням про списання коштів за платежем, який він не здійснював. 19.08.2023 року [PERSON] звернувся до ПАТ «СК «Універсальна» щодо настання страхового випадку. З висновку службової перевірки по клієнту [PERSON] ІТ Пригода 24083, який складено 16.04.2024 року вбачається, що перевіривши логи входу до особистого кабінету Приват24 входів з пристроїв які не належать клієнту не виявлено, також зміни паролю входу до Приват24 не зафіксовано. 26.05.2023 о 14:58:22 із пристрою SM-A310F/SAMSUNG (IMEI [NUMBER]) IP [NUMBER] клієнта [PERSON] використовуючи додаток Приват24 здійснено платіж на картковий рахунок [NUMBER] , який належить [PERSON] . Викладенеє підтвердженням самостійного проведення операції клієнтом, рекомендовано звернутися до правоохоронних органів. До вказаного висновку додано логи входу до особистого кабінету Приват24 з яких 26.05.2023 року в переліку відображено час 13:57:04, 14:43:49, 14:44:47. Однак списання коштів відбулося о 14:58:22. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що відповідач [PERSON] є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Згідно зі ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до пунктів 1,6,9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05.11.2014 року, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище. Таким чином, провівши аналіз норм матеріального права в системному зв`язку із встановленими по справі фактичними обставинами, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування доводів відповідача, не доведено, що відповідач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до його карткового рахунку чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.02.2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. У постанові від 16.08.2023 року у справі № 176/1445/22 Верховний Суд зазначив, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 29.03.2024 року в справі 456/4026/21 та від 31.07.2024 року в справі 953/5904/22. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт того, що [PERSON] сприяв незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 зазначено, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин. Фізичні особи - позичальники у більшості випадків є більш слабкою стороною цивільних кредитних відносин, оскільки банки фактично визначають умови договорів, і, в такому випадку, економічна та юридична свобода укладення договору не завжди співпадають. Як роз`яснив КЦС ВС в постанові від 08.02.2018 в справі № 552/2819/16: «За відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». Як роз`яснив Верховний Суд в своїй постанові від 13.05.2020 у справі №219/1704/17 суд при оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищим, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. Тому, всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Крім того, тягар доказування обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2019 року, справа №489/1649/17, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Зважаючи на те, що відповідач виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, звернувся до правоохоронних органів та повідомив про цей факт банк, суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач [PERSON] , як користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, у зв`язку з чим не знаходить підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: dismissed