Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

17 лютого 2025 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшла позовна заява [PERSON] до Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області, про встановлення родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно за законом. Позов обґрунтовувала тим, що [INFO] в селі Синевир Хустського району Закарпатської області померла її мати [PERSON] , у зв`язку з чим за нею відкрилась спадщина. На час відкриття спадщини [PERSON] мала право власності спадщина на нерухоме майно, а саме: житловий будинок в [ADDRESS] . Позивачка прийняла спадщину та в установлений законом строк звернулась до нотаріуса за її оформленням. Приватний нотаріус Дунаєв Ю.М. відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину оскільки на дане спадкове майно відсутні правоустановчі документи та відсутні інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного вище нерухомого майна, а також невідповідності у прізвищі спадкоємця, що унеможливлює встановлення родинних стосунків. Також позивачка зазначила, що в позасудовому порядку вирішити питання про невідповідності у прізвищі спадкоємця не може із-за розбіжностей написання її прізвища після одруження, зокрема в актовому записі про шлюб № 14 від 09.05.2000 року укладеного між позивачкою [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , вказано прізвище нареченого « [PERSON] », тоді як правильно слід було вказати « [PERSON] », відповідно і прізвище нареченої після одруження вказано « [PERSON] », тоді як правильно є « [PERSON] ». Підтвердженням цих обставин є Свідоцтво про народження чоловіка позивачки [PERSON] , [INFO] , відмітка у паспорті громадянина України серії [NUMBER] виданого на ім`я позивачки [PERSON] , [INFO] , на сторінці 10 «сімейний стан» з якої вбачається, що Синевирською сільською радою зареєстровано 09.05.2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] .. Обґрунтовуючи позов зазначеними вище обставинами та посилаючись на відповідні норми цивільного законодавства позивачка просила встановити факт родинних відносин між нею та спадкодавцем та визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями й спорудами в порядку спадкування за законом до майна померлої матері [PERSON] .. 18 лютого 2025 року ухвалою судді було відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання. Позивачка в судове засідання не з`явилась. Представниця позивачки адвокатка Гренджа В.Ю. подала суду заяву, в якій просила розглянути справу без участі позивачки та її представниці, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідач Синевирська сільська рада Хустського району Закарпатської області явку представника в судове засідання не забезпечила, подала суду заяву в якій просила розглянути справу без участі представника відповідача. З поданої заяви слідує визнання позову Синевирської сільською радою Хустського району Закарпатської області. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач визнав позов й таке визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи законних інтересів третіх осіб, з врахуванням характеру спірних правовідносин, суб`єктного складу сторін і обставин справи, відповідно до наведених норм процесуального закону суд доходить висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні. За наявними доказами суд встановив такі фактичні обставини справи. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с.9). З довідки, виданої виконавчим комітетом Синевирської сільської ради Закарпатської області за вих.№ 1164 від 19.08.2024 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , була постійною мешканцем с.Синевир № 1378 Хустського району Закарпатської області. На момент смерті [PERSON] в даному будинку проживали та були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , її донька; [PERSON] , [INFO] , - зять; [PERSON] , [INFO] , - онучка; [PERSON] , [INFO] , - онук (а.с.15). За життя, орієнтовно в 1980 році [PERSON] побудувала житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , проте право власності на нього не зареєструвала, що підтверджується випискою з погосподарської книги від 19.08.2024 № 1389 (а.с.16). Правовідносини щодо права власності до 01 січня 2004 року регламентувались розділом ІІ Цивільного кодексу УРСР. Верховним Судом України в постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13 було висловлено правову позицію, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Питання набуття права власності, зокрема й на житловий будинок, у 1980 році регламентувались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки зведення й завершення будівництвом об`єкта. Відповідно до вказаних нормативних документів громадяни вправі були, зокрема, придбати або побудувати для себе на праві особистої власності житлові будинки. Тобто законодавче регулювання на час будівництва [PERSON] житлового будинку в 1980 році передбачало набуття права особистої власності на житловий будинок внаслідок його будівництва. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час завершення будівництвом житлового будинку регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56. Вказаним нормативним актом було передбачено реєстрацію права власності на житло тільки в містах та селищах і не встановлювалась можливість такої в сільських населених пунктах. Відповідно до практики правозастосування діючого законодавства, викладеної в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами». З наведеного слідує, що [PERSON] набула у власність зазначений будинок внаслідок завершення його будівництвом (створення об`єкта). [INFO] в с. Синевир померла [PERSON] (а.с. 9) у зв`язку з чим за нею відкрилась спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (ст. 1216, 1218, 1220 і 1221 Цивільного кодексу України. [PERSON] не складала заповітів (а.с. 13), а відтак спадкування за нею здійснюється за законом (ст. 1222, 1223, 1258, 1261 ЦК України). [PERSON] постійно проживала разом з матір`ю на день відкриття спадщини (а.с. 15) та єдиною спадкоємицею першої черги за померлою, яка прийняла спадщину (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). [PERSON] звернулася до державного нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] . Останнім їй було відмовлено в учиненні відповідної нотаріальної дії на підставі підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 (далі Порядок № 296/5) відповідно до якого видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Приватний нотаріус постановив відмовити у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину позаяк остання не подала оригінали документів (на підтвердження права власності на майно) та через відсутність відповідної інформації про зареєстроване право власності на зазначене нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтв про право на спадщину за законом) від 27 січня 2025 року (а.с.13). Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 20.08.2024 № 78057709 (а.с.28) підтверджується факт реєстрації спадкової справи. Як вбачається з матеріалів справи, в актовому записі про шлюб № 14 від 09.05.2000 укладеного між позивачкою [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , вказано прізвище нареченого « [PERSON] », тоді як правильно слід було вказати « [PERSON] », відповідно і прізвище нареченої після одруження вказано « [PERSON] », тоді як правильним є « [PERSON] ». У зв`язку з допущенням помилки в зазначеному актовому записі про одруження, а саме описки в прізвищі чоловіка та, відповідно в подальшому й позивачки остання має труднощі в підтвердженні родинних відносин з померлою матір`ю [PERSON] . Свідоцтво про укладення шлюбу позивачка загубила в невстановлений час, а виправити описку в актовому записі про одруження не має можливості, позаяк її чоловік (в прізвищі якого й було допущено при вчиненні відповідного актового запису описку) перебуває за кордоном. Той факт, що прізвище чоловіка позивачки, та відповідно й її прізвище - « [PERSON] » підтверджується свідоцтвом про народження чоловіка позивачки [PERSON] , [INFO] (а.с. 12), паспортом громадянина України серії [NUMBER] виданого на ім`я позивачки [PERSON] , [INFO] та відміткою в ньому на сторінці 10 «сімейний стан» з якої вбачається, що Синевирською сільською радою зареєстровано 09.05.2000 шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 34), довідкою виконкому Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 19.08.2024 № 1164 (а.с. 15), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 18.03.2025 про народження чоловіка позивачки [PERSON] [INFO] та копією його паспорта громадянина України й картки платника податків, відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 17.03.2025 № 41-05/25 й довідкою № 39-05/25 від 12.03.2025. Зазначеними доказами в сукупності та взаємозв`язку підтверджується факт родинних відносин, а саме, що позивачка [PERSON] [INFO] є донькою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , а остання є її матір`ю. З наведених обставин, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, слідує, що вказані розбіжності в написанні прізвища спадкоємиці після укладення шлюбу перешкоджають позивачці в оформленні права власності на спадкове майно, при цьому відсутні інші способи встановлення родинних відносин. Відповідно до ст.293 ЦПК України, суд вправі встановити факт, що має юридичне значення. Згідно з приписами п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті розглядаються судом. Пунктом 7 Постанови пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" передбачено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, та встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин та належності правовстановлюючого документу з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. З врахуванням положень ст. 294 ЦПК України, зважаючи, що встановлення факту родинних відносин пов`язано з вирішенням спадкового спору встановлення зазначеного юридичного факту вирішується в порядку позовного провадження. Суд доходить висновку, що факт родинних відносин, а саме факт, що [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та остання є її матір`ю, відповідно доводиться зазначеними вище доказами. Враховуючи наведене суд встановив, що позивачка, як єдина спадкоємиця за законом за її померлою матір`ю [PERSON] , яка прийняла спадщину набула право на спадкування за нею майна, котре увійшло до складу спадщини, зокрема на житловий будинок [ADDRESS] . Суд не встановив обставин, передбачених статтею 1244 ЦК України, які мали б наслідком усунення позивачки від спадкування за [PERSON] чи обставин, які б свідчили, що спадкування позивачкою за [PERSON] порушує права чи законні інтереси третіх осіб. Відтак суд дійшов висновку, що у позивачки виникло право на набуття у власність зазначеного об`єкта нерухомого майна в порядку спадкування за законом, водночас встановив наявність перешкод для нотаріального оформлення переходу права власності від спадкодавця до спадкоємиці, які не впливають на зміст цього права. Згідно з положеннями ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до приписів частин 1, 2 і 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Суд враховує, як сталу практику правозастосування (елемент правової визначеності) зазначеної норми, позицію викладену в п. 3.1. листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до якої визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Враховуючи встановлені обставини та відповідно до вказаних вище норм законодавства суд доходить висновку, що матеріалами справи доводиться наявність законних підстав на набуття [PERSON] права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та існування підстав для судового захисту такого права в установлений законом спосіб - визнання права. Відтак суд уважає позовні вимоги обґрунтованими й такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved