Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на дитину. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у сторін є спільний син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з матір`ю. 30.01.2025 року Святошинським районним судом м. Києва видано судовий наказ №759/2439/25 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , у розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.01.2025 року. Позивач вказує, що до звернення відповідача до суду із заявою про видачу судового наказу в добровільному порядку надавав матеріальну допомогу [PERSON] на різноманітні потреби та розвиток сина. Проте, наразі змінилися обставини таким чином, що позивач не в змозі сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, визначеному судовим наказом, оскільки [INFO] у нього народилась ще одна дитина та на його утриманні перебуває дружина, яка є непрацездатною у зв`язку із пологами та народженням дитини та доглядом за нею до трирічного віку. Також на його утриманні перебувають батьки пенсіонери. З урахуванням зазначеного позивач просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на підставі судового наказу Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2025 року №759/2439/25, аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , до 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. 25 березня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] вказала, що із вказаним позовом категорично не погоджується. Зазначила, що посилання позивача на непрацездатність дружини не може бути підставою для зменшення розміру аліментів, листок непрацездатності у дружини позивача буде закритий 28 березня 2025 року. Вказала, що до позовної заяви не долучено доказів на підтвердження того, що батьки перебувають безпосередньо на утриманні позивача. Наголосила, що батьки позивача отримують пенсію та не є інвалідами, а у позивача також є працюючий брат. Крім того, вказала, що її матеріальне становище є невисоким, вона не зверталась до цього з позовом про стягнення аліментів з позивача, хоча має юридичне право вимагати виплат за всі шість років. Кошти, які до цього сплачувались позивачем, мали не систематичний характер, були незначними, несвоєчасними та були розраховані ним на власний розсуд, не враховуючи значних витрат на лікування та додаткове обстеження дитини. Просила відмовити у задоволенні позову. 26 березня 2025 року позивачем подані заперечення на відзив, в яких [PERSON] просив задовольнити позов у повному обсязі. Позивач до початку судового засідання через канцелярію суду подав заяву, в якій свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив провести судового засідання без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, від її представника надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі відповідача та її представника, у задоволенні позову просила відмовити. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. П. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, що не з`явились. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із неявкою учасників справи у судове засідання. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні учасниками справи не подавалися. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно з ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1616. На підставі судового наказу №759/2439/25 від 30 січня 2025 року Святошинського районного суду м. Києва, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50% відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.01.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції міста Києва 12.08.2015 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис №988. Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 04.02.2025 року Бучанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №68. Згідно довідки від 12.02.2025 року № 0000-000005 [PERSON] , працює в ТОВ «ТЕНКОР» з 19.08.2024 року та обіймає посаду слюсара з механоскладальних робіт. Дохід за період з 01.10.2024 року по 31.01.2025 року склав 152 647,00 грн. Дружина [PERSON] . [PERSON] перебуває на оплачуваному лікарняному у зв`язку із вагітністю та пологами у період з 09.11.2024 року по 28.03.2025 року, що вбачається із витягу з електронного реєстру листків непрацездатності. Батьки [PERSON] - мати [PERSON] , [INFO] , та батько [PERSON] , [INFO] , є пенсіонерами, отримують пенсію за віком, що підтверджується пенсійними посвідченнями. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів з 1/4 до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з дня набрання рішення законної сили і до досягнення нею повноліття, позивач посилався на те, що у нього народився ще один син, а також його дружина є непрацездатною через пологи та перебуває на його утриманні, оскільки знаходиться у декретній відпустці. Також на його утриманні перебувають батьки, які є пенсіонерами. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами 1 та 2 ст. 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У ст. 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосована при наявності відповідних обставин для цього. При розгляді справ зазначеної категорії до предмета доказування відносяться обставини, які свідчать про існування змін, що відбулись в матеріальному чи сімейному становищі платника аліментів, і що саме такі зміни вплинули на його здатність сплачувати аліменти в присудженому судовим рішенням розмірі. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів необхідно з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При вирішенні даного спору, суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19, від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20, відповідно до яких зменшення розміру аліментів можлива лише в разі доведення позивачем належними та допустимими доказами факту погіршення майнового стану платника аліментів, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу. Так, Верховний Суд наголошував на тому, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Факт народження у платника аліментів дитини у іншому шлюбі без належних та допустимих доказів погіршення його матеріального стану не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2024 року по справі № 591/6388/22. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»)». Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. До позовної заяви, оформленої відповідно до вимог ЦПК України, обов`язково додаються докази, що обґрунтовують позовні вимоги (зміна розміру аліментів), а саме: докази зміни матеріального стану (довідки про доходи батьків, кредитні договори, будь-які інші документи, які можуть бути підтвердженням зміни матеріального становища, його погіршення). Позивач зазначає, що не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, оскільки змінився його сімейний стан і на його утриманні ще перебувають син, дружина та батьки. На підтвердження погіршення майнового стану у зв`язку із народженням другої дитини позивач не надав суду доказів на підтвердження зменшення його доходу, відсутності рухомого/нерухомого майна у його власності, розмір отримуваних батьками доходів, наявності у них потреби у додатковому утриманні сином (лікування тощо). При цьому, дружина позивача працевлаштована, лікарняний у зв`язку із вагітністю та пологами оплачений у визначеному законом та порядку, та перебування її у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є оплатною відпусткою у відповідності до вимог Закону України «Про відпустки». Отже, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану, а наявність іншої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Твердження позивача про те, що він має на утриманні іншу малолітню дитину від іншого шлюбу та утримує дружину, яка перебуває у декретній відпустці, не заслуговують на увагу, оскільки права однієї дитини не можуть порушуватися за рахунок іншої. Посилання позивача на те, що на його утриманні перебувають літні батьки (пенсіонери) не заслуговують на увагу, адже вказане не підтверджено належними та допустимими доказами. Оскільки, позивачем не доведено, що відбулась зміна сімейного стану, а погіршення стану здоров`я безпосередньо ускладнило його матеріальний стан, що могло свідчити про неможливість позивача сплачувати аліменти відповідно до присудженого розміру, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed