Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

[PERSON] , через свою представницю - адвоката Соломон О.М. звернулася до суду з позовом до\~ [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог - Відділ обліку та розподілу житла Виконавчого комітету Рівненської міської ради про усунення перешкод в користуванні та вселення в квартиру. В обґрунтування позовних вимог вказала, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 18.10.2004 року. Після одруження сім`я проживала по [ADDRESS] , а з 2010 року перебували на квартирному обліку в Рівненській міській раді. Внаслідок стихійного лиха, яке сталося у 2015 році в місті Рівному за адресою проживання вже багатодітної сім`ї по [ADDRESS] сім`я позивачки та відповідача залишилася без житла. На підставі розпорядження Рівненського міського голови від 21.10.2015 року № 779-р було заселено та зареєстровано сім`ю гр. [PERSON] , складом сім`ї 9 (дев`ять) осіб в квартиру маневрового фонду за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Рівненської ради від 24.03.2022 року № 37 було знято статус маневрового житла з квартири [ADDRESS] . Відділом по обліку та розподілу житла виконавчого комітету Рівненської міської ради знято сім`ю [PERSON] з квартирного обліку. У зв`язку із повномасштабним вторгненням військ російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року багатодітна сім`я [PERSON] та [PERSON] виїхала до Польщі. Відповідач 1 [PERSON] до України не повертався. Під час проживання на території Польщі між подружжям почали виникати суперечки, внаслідок чого шлюб між позивачкою та відповідачем 1 [PERSON] було розірвано заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області 12 грудня 2023 року, яке набрало законної сили 12 січня 2024 року. [PERSON] повернулася у вересні 2024 року до України з дітьми, однак її не впустили в житло, де вона та її діти зареєстровані та проживали. У зв`язку з такими обставинами [PERSON] викликала поліцію. Коли приїхав патруль, відкрила двері невідома особа, яка викликала по телефону [PERSON] та повідомила усіх присутніх про те, що вона там проживає на підставі довіреності від [PERSON] і не впустила позивачку в квартиру. Патрульні пояснили позивачці, що вона має право звернутися з відповідним позовом до суду, оскільки це цивільно-правові відносини. З наведеного слідує, що відповідачами чиняться перешкоди в користуванні позивачкою житлом, що унеможливлює її проживання в квартирі. Отже, позивачка має місце проживання, в якому вона зареєстрована, але дії відповідачів порушують її право на користування та проживання у квартирі [ADDRESS] , фактично відповідачі виселили позивачку з її житла. Інше житло для проживання у неї відсутнє. За таких обставин [PERSON] просить усунути їй перешкоди в користуванні квартирою та вселити її в квартиру. Представник позивачки\~-\~адвокатка Соломон\~О.М.\~в судовому\~засіданні позовні\~вимоги підтримала\~в повному\~обсязі з\~підстав наведених\~в позовній\~заяві та\~просить суд\~позовні вимоги\~задоволити в\~повному обсязі,\~а саме\~усунути перешкоди\~в користуванні\~житлом шляхом\~вселення позивачки\~в квартиру\~ [ADDRESS] .\~ Відповідач 1 - [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подав. Відповідачка - 2 - [PERSON] та її представник адвокат Хоменко А.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просять в їх задоволенні відмовити, оскільки, на їх думку, відсутній предмет спору по справі. Представник третьої особи, без самостійних позовних вимог - Відділу обліку та розподілу житла Виконавчого комітету Рівненської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши представника позивачки адвоката Соломон О.М., відповідачку 2 - [PERSON] та її представника адвоката Хоменка А.П., дослідивши матеріали справи та подані письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~від 23 лютого 2006 року\~передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1\~ст.\~6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України» § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Рівненського міського голови від 21.10.2015 року № 779-р про вселення в маневровий фонд було дозволено управлінню житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради поселити та зареєструвати сім`ю гр. [PERSON] , складом сім`ї 9 (дев`ять) осіб в квартиру маневрового фонду за адресою: [ADDRESS] . Оскільки виділене маневрове житло було непридатне до проживання в ньому сім`ї з маленькими дітьми, позивачка та відповідач 1 [PERSON] робили ремонт в квартирі [ADDRESS] та приблизно через рік часу, у жовтні 2016 року сім`я позивачки та відповідача 1 [PERSON] заселилася у зазначену квартиру та проживали в ній. Рішенням Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 24 березня 2022 року № 37 було знято статус маневрового житла з квартири [ADDRESS] загальною площею 121,2 кв.м., а сім`ю [PERSON] відділом по обліку та розподілу житла виконавчого комітету Рівненської міської ради знято з квартирного обліку. У зв`язку із повномасштабним вторгненням військ російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року багатодітна сім`я [PERSON] та [PERSON] виїхала до Польщі. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2023 року, яке набрало законної сили 12 січня 2024 року, шлюб між позивачкою та відповідачем1 було розірвано. Позивачка, [PERSON] у вересні 2024 року повернулася до України з дітьми, однак її не впустили у житло, де вона та її діти зареєстровані та проживають. Вона вимушена була викликати поліцію. Коли приїхав патруль, відкрила двері невідома особа, яка викликала по телефону відповідача2 та повідомила усіх присутніх про те, що вона там проживає на підставі довіреності від [PERSON] і не впустила позивачку в квартиру. Патрульні пояснили позивачці, що вона має право звернутися з відповідним позовом до суду, оскільки це цивільно-правові відносини. Позивачка зверталася в порядку досудового вирішення питання з письмовою вимогою до відповідачів про добровільне усунення перешкод у користуванні та вселення її в квартиру. На такі звернення сторона відповідачів не відреагувала. Стаття 15 ЦК України\~передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 3\~ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод (далі-Конвенція) гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи обмеженою у користуванні своїм житлом. Відповідно до усталеної практики Європейського союзу з прав людини, зокрема, у пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі Садов`як проти України зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом, не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyyv. Ukraine», заява №30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Отже, порушене право Позивачки підпадає під гарантії, передбачені ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Окрім зазначеного вище, у відповідності до ч. 1 ст. 311 ЦК України житло фізичної особи є недоторканим, ч. 4 цієї статті передбачає, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. У контексті предмету спору та обставин, які підтверджують його відсутність, суд враховує юридичну позицію Верховного Суду, що сформована у постанові від 10.04.2019 (справа № 456/647/18) та в подальшому застосована, наприклад, у постановах від 13.05.2020 (справа № 686/20582/19), від 05.06.2024 (справа № 756/6412/23): [л]огічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України) дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні); [я]кщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Чесне читання положень статей 200, 255 ЦПК України та юридичних висновків Верховного Суду, наведених вище, дозволяє виснувати, що закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю спору можливе за одночасного задоволення трьох умов: (1) предмет спору не існував на момент звернення до суду; (2) предмет спору не існував на момент ухвалення судового рішення судом першої інстанції; (3) між сторонами не залишилося неврегульованих питань. Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20). В матеріалах справи відсутні докази сторони відповідача на підтвердження відсутності спору між сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази надані у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до ст. 89 ЦПК України, дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі по 605,60 грн. з кожного.

Outcome: approved