Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з даним позовом до відповідачів посилаючись на те, що згідно довідки № 499, виданої Хустським міським відділом земельних ресурсів 22.11.2002 року за громадянкою [PERSON] (мати - позивача), мешканкою [ADDRESS] , було зареєстровано земельну ділянку площею 0,2103 га.. Наведена обставина підтверджується викопіюванням із Генерального плану (схемою) спірної земельної ділянки, датованої 14.04.1951 року, де зазначено, що загальна площа земель даної ділянки складає 2131 кв.м., які складаються з земель певного призначення: під будівлями площа 93 кв.м. із них під житловими 79, нежитловими 14 кв.м., під двором 125 кв.м., під огородництво 1913 кв.м.. Інформація, яка міститься у викопіюванні з Генерального плану (схеми) спірної земельної ділянки окрім загальної площі ділянки, містить і конфігурацію даної земельної ділянки із відповідними розмірами. Оглядаючи розмір, площу і конфігурацію земельної ділянки, видно, що одна із самих довгих за протяжністю сторін земельної ділянки, яка належала позивачу і межувала з сусідньою земельною ділянкою, становить 63,50 м., інша сторона земельної ділянки у напрямку залізничної дороги становить 71,05 м. на частині даної земельної ділянки згідно реєстраційного посвідчення від 12 лютого 1981 року записаного в книгу № 2 за реєстром 796, знаходиться нерухоме майно - житловий будинок, який позивачем було отримано у спадок на підставі: свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.2021 року, згідно якого спадкоємцями майна [PERSON] , 1958 року народження є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожен у 1/3 частки; свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.07.2021 року, згідно якого спадкоємцями майна [PERSON] є: [PERSON] , [PERSON] ; свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.10.2023 року, згідно якого спадкоємцем майна, яке складається з 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки Хустського державного підприємства технічної інвентаризації від 09.11.2023 року № 5192, домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] зареєстровано в бюро технічної інвентаризації за позивачем [PERSON] . Здійснюючи дії по переоформленню земельної ділянки у відповідності точної системи координат, позивачем подано до Хустської міської ради заяву 138237 від 04.08.2021 р. про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак, своєю відповіддю від 10.08.2021 р. № 196/10-10 заступник начальника УПМКВ С. Жупан повідомив, що питання не може бути розглянуте по суті, оскільки в документації із землеустрою відсутній витяг з містобудівної документації та в акті встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки відсутній підпис суміжного землекористувача [PERSON] . Намагаючись з`ясувати, хто з суміжних землекористувачів на прізвище [PERSON] , не погодив зовнішні межі земельної ділянки, позивач отримав рішення Хустської міської ради № 375 від 30.06.2021 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам», згідно п.1.2. якого [PERSON] було надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0512 га в [ADDRESS] , для ведення особистого селянського господарства. Згодом стало відомо про наявність рішення № 528 ІІ сесії VIII скликання Хустської міської ради від 20.10.2021 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу у власність громадянам», згідно п.1.7. якого, [PERSON] було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4252 га, за кадастровим номером 2110800000:01:034:0100, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Співставивши площу і розміри спірної земельної ділянки, наданої відповідачу [PERSON] і придбаною у подальшому відповідачем [PERSON] із площею, розмірами і конфігурацією земельної ділянки, яка була зареєстрована за спадкодавцем, [PERSON] , є усі підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка повністю накладається на площу і конфігурацію земельної ділянки, яка знаходилася у власності спадкодавця, що підтверджується викопіюванням із нанесеними умовними позначеннями. Згідно наведеного викопіювання слідує, що земельна ділянка відповідача [PERSON] за кадастровим номером 2110800000:01:034:0100, яка розташована за адресою: [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4252 га, розміщена впритул до земельної ділянки позивача, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] , кадастровий номер 2110800000:01:034:0119. Отже, достеменно знаючи, що спірна земельна ділянка належала гр. [PERSON] , після смерті якої позивач, як єдиний спадкоємець за законом мав намір і здійснював дії щодо її переоформлення, Хустська міська рада вводила в оману позивача своїми відповідями про формальні підстави неможливості погодження документації із землеустрою через відсутність витягу з містобудівної документації та відсутність підпису суміжного землекористувача [PERSON] в акті встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки, хоча вже на момент надання відповіді на звернення позивача (10.08.2021) щодо спірної земельної ділянки вже було прийнято одне з оскаржуваних рішень (№ 375 від 30.06.2021 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам»). Не повідомивши про те, що спірна земельна ділянка вилучається, і право власності (користування) на неї припиняється, Хустська міська рада надала її іншій особі у власність, яка згодом, після оформлення і реєстрації, відчужила її [PERSON] .. Зокрема, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна підтверджується, що об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 2502421721120, тип об`єкта: земельна ділянка за кадастровим номером 2110800000:01:034:0100, площею 0,4252 га, яка зареєстрована за [PERSON] на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 528, виданий 20.10.2021, видавник: Хустська міська рада і [PERSON] уклали 06.03.2023 року договір купівлі продажу даної земельної ділянки за № 1195. Із наведених вище обставин, слідує, що права позивача на спірну земельну ділянку, частина якої була незаконно відчужена, грубо порушені і підлягають судовому захисту одним із способів якого є вимога про витребування майна. У зв`язку з наведеним, позивач [PERSON] просить суд визнати недійсними та скасувати: рішення № 375 І сесії VIII скликання Хустської міської ради від 30.06.2021 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам» в частині пункту 1.2. яким відповідачу [PERSON] надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0512 га. в [ADDRESS] , для ведення особистого селянського господарства; рішення № 528 II сесії VIII скликання Хустської міської ради від 20.10.2021 року «Про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу у власність громадянам», в частині пунктів 1.7., 2 якого, відповідачу [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4252 га, кадастровий номером 2110800000:01:034:0100, яка розташована за адресою: [ADDRESS] і передати земельну ділянку у власність; визнати недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки № 1195 від 06.03.2023 року, укладений між продавцем [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) і покупцем [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), який посвідчено приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван Сергієм Івановичем. В порядку передбаченому ЦПК України, представником відповідача [PERSON] адвокатом Іляшкович Н.В., діючою на підставі ордеру про надання правничої допомоги, подано відзив, відповідно до якого відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає та вважає їх такими, що не підлягають до задоволення. Адвокат Іляшкович Н.В. посилається на те, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 06.03.2023р. НСК 248747, посвідченого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1195, належить земельна ділянка загальною площею 0,4252 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Волошина з кадастровим номером 2110800000:01:034:0100. Право власності на дану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 06.03.2024р. за №2502421721120. За змістом п. 1.3. договору купівлі продажу, відчужувана земельна ділянка зареєстрована за Продавцем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 04.11.2021р. за номером запису про право власності 44968280. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розділі деталізована інформація про речове право за номером запису про право власності 44968280 вказано, що спірна земельна ділянка попередньо була зареєстрована за [PERSON] на підставі витягу з земельного кадастру, серія та номер НВ-1216817432021 видавник: програмне забезпечення Державного земельного кадастру, рішення Хустської міської ради №528 від 20.10.2021р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу у власність громадянам». Даним рішенням земельну ділянку загальною площею 0,4252 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Волошина з кадастровим номером 2110800000:01:034:0100 передано у власність [PERSON] . Дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки у власність [PERSON] було надано рішенням І сесії Хустської міської ради VIII скликання №375 від 30.06.2021р., яка у свою чергу, відповідно до вимог земельного законодавства України, набула права власності на земельну ділянку загальною площею 0,4252 га, для ведення особистого селянського господарства, в [ADDRESS] в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами на підставі відповідних рішень органу місцевого самоврядування та зареєструвала це право у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".\~ Таким чином, право власності на земельну ділянку, як у первинного набувача [PERSON] так і у покупця земельної ділянки, [PERSON] виникло правомірно, у спосіб, передбачений чинним законодавством України. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.07.2021 р., посвідчене державним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Турчин В.Ф. спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1958 р.н., яка померла [INFO] , є її сини [PERSON] , [PERSON] (позивач) та чоловік, [PERSON] по 1/3 частки майна. Спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з житлового будинку, що розташований у [ADDRESS] . Житловий будинок розташований на земельній ділянці, площа якої не встановлена. Всі подальші правовстановлюючі документи також не вказують про те, що позивач, [PERSON] успадкував конкретну земельну ділянку після смерті матері. Зазначає, що право власності на спірну земельну ділянку ні у позивач [PERSON] , ані у його матері, [PERSON] , не виникало, таке право не підтверджено правовстановлюючим документом. Позивач зазначає, що його матері [PERSON] належала земельна ділянка з кадастровим №2110800000:01:034:0119, для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на майно №399125185 від 14.10.2024р., за параметрами запиту про реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий №2110800000:01:034:0119, відомості відсутні. Відсутні також відомості про таку земельну ділянку в державному земельному кадастрі. Позивач до матеріалів позовної заяви не додав державний акт про право власності на земельну ділянку з відповідними параметрами. Доводи позивача про те, що підставою для звернення до суду є виявлена накладка із земельною ділянкою суміжного землекористувача, оскільки земельна ділянка відповідача повністю накладається на зареєстровану спадкодавцем, [PERSON] , земельну ділянку позивача не відповідають дійсним обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах закону. Позивачем [PERSON] не доведено наявність у нього права власності (користування) конкретно визначеною земельною ділянкою, а відтак, і посилання про незаконність із цих підстав оформлення права власності відповідачки [PERSON] на землю, ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях, а тому просила відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позову у повному обсязі. В судове засідання представник позивача [PERSON] адвокат Гаврилець М.Б. не з`явився. Подав суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує повністю, посилаючись на наведені у позові обставини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності.\~\~ Представник відповідача [PERSON] адвокат Іляшкович Н.В. в судове засідання подала заяву про розгляд справи без її участі, позов заперечує повністю, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник Хустської міської ради Пилип І.В. в судове засідання не з`явився. Подав суду заяву про розгляд справи у відсутності уповноваженого представника, заявлені позовні вимоги залишає на розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247\~ ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні судом встановлено, що відповідно до довідки в.о. начальника Хустського міського відділу земельних ресурсів Ларь В.М. № 499 від 22.11.2002 р. за матір`ю позивача [PERSON] , мешканкою [ADDRESS] зареєстрована земельна ділянка площею 0, 2103 га.. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.2021 року, спадкоємцями майна [PERSON] , 1958 року народження є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожен по 1/3 частки. Спадщина складається з житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.07.2021 року, спадкоємцями майна [PERSON] , [INFO] є: [PERSON] , [PERSON] кожен по 1/6 частці. Спадщина складається з 1/3 частки житлового будинку в [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.10.2023 року, спадкоємцем майна [PERSON] , яке складається з 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , [INFO] . Довідкою № 5191 від 09.11.2023 р. стверджується, що домоволодіння, розташоване за адресою [ADDRESS] зареєстровано в бюро технічної інвентаризації за\~ [PERSON] . На підставі заяви від 16.06.2021 р. рішенням І сесії Хустської міської ради VIII скликання № 375 від 30.06.2021р. [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки у власність у [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства.\~ Витягом з рішення № 528 від 20.10.2021 р. ІІ сесії VІІІ скликання «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу у власність громадянам» [PERSON] затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4252 га., кадастровий номер 2110800000:01:034:0100, яка розташована за адресою: [ADDRESS] .\~\~\~\~\~\~ Згідно Витягу з Державного земельного кадастру № НВ-1216817432021 від 12.10.2021 р. земельна ділянка кадастровий номер 2110800000:01:034:0100, площа 0,4252 га. для ведення особистого селянського господарства, розташована в [ADDRESS] , інформація про зареєстроване право відсутня.\~\~ Земельна ділянка загальною площею 0,4252 га. передана для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 2110800000:01:034:0100 зареєстрована за [PERSON] , що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.11.2021 року.\~\~\~ Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктив нерухомого майна щодо обкат нерухомого майна № 399124828 від 14 жовтня 2024 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1195, виданий 06 березня 2023 року належить право власності на земельну ділянку за кадастровим номером: 2110800000:01:034:0100 площею 0.4252 га. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У статті 6 Конвенції зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частинами першою, другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Частинами першою 1 та 2 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України. Згідно статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Згідно з частиною першою статті 125, частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376), чинної на дату виникнення спірних правовідносин. Ст. 125 Земельного кодексу України 2002 року, свідчила, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Ст. 126 Земельного кодексу України 2002 року, встановлювалось, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. А право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Доводи позивача про те, що підставою для звернення до суду є виявлена накладка із земельною ділянкою суміжного землекористувача, оскільки земельна ділянка відповідача повністю накладається на зареєстровану спадкодавцем, [PERSON] , земельну ділянку позивача не відповідають дійсним обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах закону. Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно з ст. 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.118 ЗК України у випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову. У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до Хустської міської ради із заявою в якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. З відповіді на заяву [PERSON] заступника начальника УПМКВ Жупан С. № 196-10-10 від 10.08.2021 р. вбачається, що у документації із землеустрою відсутній витяг з містобудівної документації та в акті становлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки відсутній підпис суміжного землевласника [PERSON] , отже дане питання не можу бути розглянуто по суті. Відомості про земельну ділянку були внесені до Державного земельного кадастру, а речові права зареєстровані відповідно до діючого законодавства, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Набуття відповідачами права власності на земельну ділянку доведено належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. У відповідності до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав). Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі наявності таких підстав: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Як бачимо із матеріалів справи до [PERSON] , [PERSON] не застосовувалась жодна із цих підстав. Відповідно до ч.1 ст. 153 Земельного Кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст. 140 Земельного кодексу України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Серед іншого, порядок добровільної відмови від права власності або права постійного користування земельною ділянкою регулюється ст. 142 Земельного кодексу України, відповідно до якої припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Таким чином, судом не встановлено підстав для припинення права власності відповідачів на земельну ділянку та задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання не законним та скасування рішення № 375 І сесії VIII скликання Хустської міської ради від 30.06.2021 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам» в частині пункту 1.2. яким відповідачу [PERSON] надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0512 га. в [ADDRESS] , для ведення особистого селянського господарства; рішення № 528 II сесії VIII скликання Хустської міської ради від 20.10.2021 року «Про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу у власність громадянам», в частині пунктів 1.7., 2 якого, відповідачу [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4252 га, кадастровий номером 2110800000:01:034:0100, яка розташована за адресою: [ADDRESS] і передати земельну ділянку у власність; визнання недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 1195 від 06.03.2023 року, укладений між продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван Сергієм Івановичем. Як вже наголошувалось, ч.1 ст.116 ЗК України передбачено, що право на земельну ділянку набувається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Доводи позивача, викладені в позовній заяві про те, що Хустською міською радою порушено порядок припинення права власності на спірну земельну ділянку, встановлений Цивільним кодексом України і безпідставне включення її до земель запасу Хустської міської ради, не застосувавши відповідну процедуру припинення права власності попереднього власника, у володінні, користуванні і розпорядженні якого вона знаходилася станом по день смерті особи, суд відхиляє, оскільки позивачем до позовної заяви не додано жодного документу, який би підтверджував його право власності на спірну земельну ділянку, зареєстроване у визначеному законом порядку. Припущення позивача про можливість приватизації спірної земельної ділянки саме ним не може бути підставою для скасування права власності, набутого у законний спосіб. Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19,провадження № 12-80гс20). Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дійшов висновку, що вказана норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 806/5244/15, провадження № 12-3гс22. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Зважаючи на вище викладене, беручи до уваги, що у позивача право на спірну земельну ділянку не виникло, тому судом не встановлено порушення його законних прав та інтересів, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та приймає рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачами судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК України, залишаються за позивачами.

Outcome: dismissed