Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, а саме просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 1648923 від 17.02.2020 року, у розмірі 30810 грн., а також 2422,40 грн. сплаченого судового збору та 6000 грн. витрат на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.02.2020 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1648923 від 17.02.2020, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 13 000,00 грн., на строк 30 днів, тобто з 17.02.2020 року до 18.03.2020 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,50 % в день. 01.04.2020 р. згідно умов Договору факторингу №01/04 (далі - Договір факторингу), ТОВ «МІЛОАН» (ЄДРПОУ: 40484607) відступлено право вимоги за Кредитним договором № 1648923 від 17.02.2020 р. на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (надалі - ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ») (код ЄДРПОУ 38750239), а відповідно ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» набуло права вимоги до Відповідача. 13.12.2021 року між ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПІНГПОНГ» (далі - ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ чи/або Позивач) укладено Договір факторингу №1/4 (далі - Договір факторингу), у відповідності до умов якого та згідно Додатку № 1 до Договору факторингу, набуло право грошової вимоги до [PERSON] за Договором про споживчий кредит № 1648923 від 17.02.2020 р. Згідно Додатку № 1 до Договору факторингу сума боргу перед ТОВ «ФК «ПІНГ-ПОНГ» становить 30810грн., із яких: - заборгованість за тілом кредиту - 13000, 00 грн.; - заборгованість за відсотками - 16250,00 грн.; - заборгованість за комісією - 1560, 00 грн.. Взяті на себе зобов`язання відповідач належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором. На підставі наведених обставин, представник позивача просить суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 1648923 від 17.02.2020 у розмірі 30810 грн., а також судові витрати в розмірі 2422.40 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн.. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 20.12.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Третяк К.П. подала відзив на позовну заяву, в якому прохала відмовити у задоволенні позову за необгрунтованістю, посилаючись на те, що Позивач стверджує, що 17.02.2020 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем було укладено кредитний договір №1648923, згідно якого Товариство зобов`язувалось надати позику в сумі 13000,00 грн. строком на 30 днів до 18.03.2020 року (п. 1.4. договору) зі сплатою 1,50% на день (п. 1.5.2 договору) на загальну суму 5850 грн., комісія за надання кредиту 1560,00 грн. ( п. 1.5.1. договору). Проте Позивач не надав суду доказів отримання Відповідачем коштів у сумі 13000,00 грн., оскільки платіжне доручення №15381411 від 17.02.2020 р. не містить підтвердження банку платника коштів про прийняття даного доручення до виконання та його фактичного виконання. Згідно ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», чинного на момент виникнення спірних відносин: 1.30) платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача; 21.1. Ініціювання переказу проводиться шляхом: 3) подання ініціатором до відповідної установи - учасника платіжної системи документа на переказ, що використовується у відповідній платіжній системі для ініціювання переказу; 22.1. Ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 22.4. Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання. Також Позивачем не надано розрахунку заборгованості ТОВ «Мілоан» за період з 17.02.2020 року до 18.03.2020 року, що є первинним документом та відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Також залишається невідомим, чому ТОВ «Мілоан» нараховані відсотки у сумі 16250 грн., в той час як доданий до матеріалів справи кредитний договір передбачав нарахування відсотків у розмірі 5850,00 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс/18, дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового обов`язання. Штрафних санкцій договором не передбачено, нараховувати проценти поза межами строку кредитування неправомірно. Крім цього позовні вимогі про стягнення з Відповідача заборгованості по комісії за кредитним договором не можна вважати правомірними, оскільки положення укладених між сторонами кредитних договорів щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів, є нікчемними. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 6122778св19) та постанові Верховного Суду від 15.03.2021 року в справі №361/392/20 (провадження №6116470св20) зазначивши, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Згідно Постанови Верховного суду України від 16.11.2016 року (справа № 6-1746цс16), відповідно до пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо), а відповідно до Постанови Верховного суду України від 06.09.2017 року (справа №6-2071цс16), за положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону; умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім цього, Відповідач заперечує факт отримання кредитних коштів, а також той факт, що вона підписувала даний договір, так само заперечує факт підписання анкети-заяви чи будь-яких інших документів до зазначеного договору. Одноразових ідентифікаторів для підписання договору та додатків не отримувала, заявок на укладання договору не подавала, особистого кабінету клієнта на сайті ТОВ «Мілоан» не реєструвала, персональних даних ТОВ «Мілоан» не передавала. Стосовно переходу права вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «Довіра і гарантія» згідно договору факторингу №01/04 від 01.04.2020 р., а в подальшому до Позивача згідно договору факторингу №1/4 від 13.12.2021 р. Відповідач вважає заперечити наступне. Позивач стверджує, що 01.04.2020 р. з ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «Довіра і гарантія» укладено договір факторингу №01/04, який доданий до матеріалів справи. Проте згідно даних Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом ЄДРПОУ 38750239 значиться ТОВ «ВІН ФІНАНС», тобто зовсім інша юридична особа з іншим кодом. Аналогічне стосується і договору факторингу №1/4 від 13.12.2021 р. Відповідно немає підстав вважати, що Позивач взагалі набув права вимоги до Відповідача за вищевказаним кредитним договором. Таким чином, позовні вимоги "Фінансова компанія "ПІНГ-ПОНГ" про стягнення заборгованості за кредитним договором №1648923 від 17.02.2020 р., не підлягають задоволенню, оскільки Позивачем не доведено, що до нього перейшло право вимоги по відношенню до Відповідача, а також не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що Відповідачу надавались кошти за кредитним договором та Відповідач має заборгованість за договором. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стосовно витрат Позивача на правничу допомогу, Верховний Суд у постанові від 31.08.2023 у справі №824/20/23 висловив правову позицію, що зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Верховний Суд акцентує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17). З огляду на співмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору (який є типовим спором Позивача як кредитора стосовно своїх боржників), затрачений незначний час на підготовку позову, незначну складність даної справи,

Outcome: partial