Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

25.04.2024 Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Денис Антонюк звернувся до суду з даним позовом, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, обґрунтовуючи тим, що Білоцерківською окружною прокуратурою Київської області у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в суді під час незаконного відведення земельної ділянки у власність громадян на території Білоцерківського району Київської області. Встановлено, що розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації від 01.11.2012 № 932 затверджено проект землеустрою і передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га, з подальшим виготовленням державного акту на право власності на землю. На підставі вказаного розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації, виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №313049 від 28.11.2012 на ім`я [PERSON] , який зареєстровано в управлінні Держземагенства у Білоцерківському районі за № 322040001008985. В ході опрацювання питання законності передачі у приватну власність спірної земельної ділянки установлено, що частина території із загальної площі 0,3220 га перебуває в постійному користуванні Білоцерківського національного аграрного університету та належить до земель сільськогосподарського призначення. Так, вказане вище розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 01.11.2012 № 932, яким затверджено проект землеустрою і передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га, з подальшим виготовленням державного акту на право власності на землю, прийнято з порушенням вимог законодавства з наступних підстав. Відповідно до розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації № 306 від 31.08.2004 «Про передачу в постійне користування земельної ділянки», яким затверджено технічну документацію щодо виготовлення державного акту на право постійного користування та передано у постійне користування Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції в межах Пилипчанської сільської ради земельну ділянку загальною площею 1716,8888 га. В подальшому, на підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації № 306 від 31.08.2004, виготовлено державний акт на право постійного користування ІІ-КВ № 003050, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 030402900019 від 02.09.2004. Відповідно до інформації Білоцерківського національного аграрного університету № 01-12/126 від 22.03.2023, юридична особа - державне підприємство «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» згідно наказу Міністерства аграрної політики України від 20.07.2005 №325 «Про реорганізацію державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», було реорганізовано в структурний підрозділ Білоцерківського державного аграрного університету без права юридичної особи шляхом приєднання його до цього навчального закладу. З 2005 року державне підприємство «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» не здійснює діяльності. Згідно інформації ФОП « [PERSON] » від 16.03.2023 встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3220485100:05:002:0095 площею 0,3695 га накладається на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету». Площа накладання земельної ділянки з кадастровим номером 3220485100:05:002:0095 становить - 0,3220 га. Таким чином, вищезазначена земельна ділянка з кадастровим номером 3220485100:05:002:0095 площею 0,3695 га сформована за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні Білоцерківського національного аграрного університету. Установлено, що спірна земельна ділянка в силу положень ст. ст. 22, 84, 149, 150 Земельного кодексу України відноситься до земель державної власності сільськогосподарського призначення, перебуває в постійному користуванні Білоцерківського національного аграрного університету та використовується для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції. При цьому, землекористувачем - Білоцерківським національним аграрним університетом погодження на вилучення, припинення чи добровільну відмову від користування земельною ділянкою з кадастровим номером 3220485100:05:002:0095, не надавалося. Отже, на земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної і комунальної форм власності розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених Земельним кодексом України. Установлено, що спірна земельна ділянка в силу положень ст. 150 Земельного кодексу України відноситься до особливо цінних земель. При цьому, згідно інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України за № 11816/0/2-23 від 15.05.2023, Кабінетом Міністрів України не приймалося рішення про вилучення зазначеної у листі земельної ділянки, що знаходиться на території Білоцерківського району Київської області та перебувала в постійному користуванні Білоцерківського національного аграрного університету. Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 122 Земельного кодексу України, Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу. Отже, згідно з наведеними приписами, вилучення земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель сільськогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні навчального закладу - БНАУ, як особливо цінні землі, зокрема, надана для ведення навчально - дослідних цілей, а також передача її у власність не належала до повноважень Білоцерківської районної державної адміністрації, а відносилася до компетенції Кабінету Міністрів України. Таким чином, розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації від 01.11.2012 № 932, фактично припинено право постійного користування Білоцерківського національного аграрного університету земельною ділянкою з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га, для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції та змінено форму власності з державної на приватну, чим порушено вимоги ст. 22, 84, 122, 141, 149, 150 Земельного кодексу України. Щодо належного обрання способу захисту порушеного права. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 Цивільного кодексу України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина друга статті 152 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц висловила правовий висновок про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Аналогічні висновки висвітлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, у пункті 49 постанови від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц.Вказані твердження можливо використовувати також до земель сільськогосподарського призначення наданих у постійне користування навчальному закладу для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки останні аналогічно перебувають під особливою охороною держави, мають обмежений режим господарювання та не можуть передаватись у приватну власність, в силу положень ст. 84 Земельного кодексу України. Таким чином, зайняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення закріплені за вищими навчальними закладами державної формивласності з порушенням норм Земельного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовні вимоги про витребування земельних ділянок слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до фізичних осіб (відповідачів у справі) з метою усунення перешкод, які ці фізичні особи створюють у користуванні та розпорядженні землями державної власності.Крім цього, метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись внаслідок державної реєстрації права власності за фізичними особами на спірні земельні ділянки. Так, у випадку позбавлення права користування та розпоряджання своїм майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Стосовно виданого державного акту про право власності на земельну ділянку слід зазначити наступне. Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 Земельного кодексу України). Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності (свідоцтво про право власності) на земельну ділянку. З огляду на вищевикладене, вірним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є усунення перешкод у здійсненні законними власниками права користування та розпоряджання земельною ділянкою сільськогосподарського призначення наданої у постійне користування навчальному закладу для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції, шляхом їх повернення на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області. Тому, просив усунути перешкоди у здійсненні Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві та Київській області права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,3695 га, шляхом визнання недійсним розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 01.11.2012 №932, усунути перешкоди у здійсненні Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві та Київській області права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га, шляхом її повернення (витребування) на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області з незаконного володіння [PERSON] та стягнути з відповідачів понесені судові витрати на користь Київської обласної прокуратури. 17.06.2024, після усунення заступником керівника Білоцерківської окружної прокуратури Денисом Антонюком недоліків позову, судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 15.07.2024 відповідач - [PERSON] , подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що вважає доводи позивача необґрунтованими та безпідставними враховуючи наступне. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. 6 ч. 1 ст.81 Земельного Кодексу України). Користуючись свої правом, передбаченим чинним законодавством, відповідач у кінці 2012 року звернувся із заявою щодо виділення земельної ділянки. На підставі вказаної заяви розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області №932 від 01.11.2012 затверджено проект землеустрою 1111 «Паралель плюс» щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради для ведення особистого селянського господарства та надано у власність земельну ділянку розміром 0,5161га (в тому числі ділянки площею 0,1466 га та площею 0,3695га) для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (рілля) в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області. У подальшому виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ№313049 від 28.11.2012, кадастровий номер: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га, для ведення особистого селянського господарства. Державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №322040001008985. Враховуючи викладене, звертає увагу суду, що позивачем подано копії доказів у справі, які невідомо ким і коли завірені, тому викликає сумнів у наявності їх в оригіналі. Зокрема, це Державний акт на право постійного користування землею, виданий Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету». Відсутня копія розпорядження (невідомо чи є оригінал) Білоцерківської райдержадміністрації від 31.08.2004 №306 про надання у постійне користування 1716,8888 га земель для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», яким також затверджено технічну документацію щодо виготовлення державного акту на право постійного користування. Надана Позивачем копія Статуту останнього взагалі нечитабельна, що позбавляє права відповідача [PERSON] ознайомитись із змістом такого документу та висловити свої міркування у відзиві. Позивач у позові посилається на положення Статуту Білоцерківського національного аграрного університету (надалі БНАУ) і разом з цим до матеріалів позову ні Статут і витяг з нього не приєднані, що позбавляє можливості визначитись у повноваженнях навчального закладу під час реорганізації Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» та під час передачі земель [PERSON] .. Також, позивачем не надано будь-яких письмових доказів на підтвердження передачі земель БНАУ після реорганізації Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету». Звертає увагу, що позивачем заявлена вимога про усунення перешкод у здійсненні Головним управлінням Держгеокадастру України у місті Києві та Київській області права користування та розпорядження земельними ділянками загальною площею 0,3695га шляхом визнання недійсним розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 01.11.2012 №932. Однак, розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації датоване 01.11.2012, а до суду позивач звернувся 04.06.2024, тобто після спливу встановлених строків на таке оскарження. Враховуючи викладене, просив суд взяти до уваги його доводи щодо позовних вимог та зобов`язати позивача надати сторонам у справі для ознайомлення оригінали: розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації №306 від 31.08.2004 «Про передачу в постійне користування земельної ділянки», яким затверджено технічну документацію щодо виготовлення державного акту на право постійного користування та передано у постійне користування Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» для ведення навчально - дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції в межах Пилипчанської сільської ради земельну ділянку загальною площею 1716,8888 га; Державний акт №306 від 31.08.2004 направо постійного користування ІІ-КВ №003050; Книгу записів державних актів на право постійного користування землею Білоцерківської райдержадміністрації за вересень 2004 року; документи, що підтверджують прийом-передачу земель БНАУ після реорганізації Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету»;читабельну копію Статуту БНАУ станом на листопад 2012 року; читабельну копію Статуту Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету». 22.07.2024 Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Денис Антонюк, подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що у наданому відповідачем - [PERSON] відзиві не викладено будь яких заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується. Разом з тим, у відзиві [PERSON] міститься прохання до суду про зобов`язання позивача надати сторонам у справі для ознайомлення документи. Так, з доводами відповідача неможливо погодитися з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у підготовчому судовому засідання суд, зокрема, вирішує заяви та клопотання учасників справи. При поданні даної позовної заяви в додатках прокурором зазначено, що надається копія державного акту на право постійного користування землею II- КВ №003050 на 4 аркушах, а оригінал знаходиться в Білоцерківському національному аграрному університеті. При цьому, копія розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації № 306 від 31.08.2004 «Про передачу в постійне користування земельної ділянки», яким затверджено технічну документацію щодо виготовлення державного акту на право постійного користування та передано у постійне користування Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції в межах Пилипчанської сільської ради земельну ділянку загальною площею 1716,8888 га. в додатках до позовної заяви заступником керівника Білоцерківської окружної прокуратури не додавалась. Також повідомляє, що в Білоцерківській окружній прокуратурі наявна лише копія Статуту Державного підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», дана копія надана Білоцерківським національним аграрним університетом на запит окружної прокуратури №50-2430 вих.-23 від 16.03.2023. Оригінал Статуту знаходиться в БНАУ. Крім того, в останній редакції позову, посилання прокурора на Статут Білоцерківського національного аграрного університету відсутнє, копія Статуту до матеріалів не додається. Щодо тверджень відповідача про сплив строків позовної давності, варто зазначити, що зайняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності з порушенням норм Земельного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовні вимоги про витребування земельних ділянок слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 80-81 постанови від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц. Окрім цього, до аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в пункті 71 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, а також в пункті 96 постанови від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, у пункті 49 постанови від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц. Враховуючи наведене, доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, не спростовують обставин та доказів, якими підтверджено правомірність вимог прокурора, а відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі. 03.09.2024 представник відповідача, адвокат Кукса Ольга Володимирівна, подала до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначила, що оскільки позивачем і третьою особою не надано до суду всіх необхідних документів для розгляду справи, то представником відповідача 08.07.2024 подано адвокатські запити до Білоцерківської районної державної адміністрації та Білоцерківського національного аграрного університету щодо надання інформації та копій документів. Станом на 12.08.2024 відповідь на адвокатські запити не надійшла. Враховуючи викладене, а також обмежені строки, повідомляє, що відповідач бажає скористатись своїм правом щодо надання обґрунтованих заперечень і тому, у разі надходження необхідних документів на запити, надасть до суду заперечення у встановленому порядку. Тому, просила суд у подальшому вважати поважною причину пропуску строків для подачі заперечень. 26.09.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, приєднано до матеріалів справи копії поданих у підготовчому засіданні оригіналів документів, а саме: копію Державного акту від 02.09.2004 на право постійного користування землею ІІ-КВ №003050, Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» площею 1716,8888 га; копію статуту Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету»; копію статуту Білоцерківського національного аграрного університету від 08.08.2012, зі змінами. 16.10.2024 представник відповідача, адвокат Кукса Ольга Володимирівна, подала до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначила, що відповідач вважає доводи позивача необґрунтованими та безпідставними враховуючи наступне. Користуючись свої правом, передбаченим чинним законодавством, відповідач у кінці 2012 року звернувся із заявою щодо виділення земельної ділянки. На підставі вказаної заяви розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області №932 від 01.11.2012 затверджено проект землеустрою 1111 «Паралель плюс» щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради для ведення особистого селянського господарства та надано відповідачу [PERSON] у власність земельну ділянку розміром 0,5161га (в тому числі ділянки площею 0,1466га та площею 0,3695га) для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (рілля) в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області. У подальшому виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ№313049 від 28.11.2012, кадастровий номер 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695га, для ведення особистого селянського господарства. Державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №322040001008985. Отже, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695га, для ведення особистого селянського господарства на законних підставах у передбачений чинним законодавством спосіб. Також, зазначає, що єдиним і достатнім доказом на підтвердження накладення належної [PERSON] земельної ділянки на земельну ділянку землекористувача БНАУ, на думку прокурора, є інформація ФОП [PERSON] , що таке накладення має місце бути. Така позиція прокурора суперечить положенням ЦПК України про докази. Відповідач звертає увагу, що такий доказ як «інформація ФОП» не можливо ідентифікувати як достовірний письмовий чи інший доказ в розумінні ст.76,79 ЦПК України. Не зрозуміла ні правова природа такого доказу як «інформація», ні довіра до компетенції джерела такої «інформації», як ФОП [PERSON] .. Тому відповідач вважає, що такий доказ прокурора як «інформація ФОП [PERSON] » не може вважатися належним, допустимим та достовірним доказом згідно вимог ст. 76,77,78,79 ЦПК України. І це єдиний, так званий «доказ» прокурора, яким він обґрунтовує позовні вимоги, що є абсолютно не достатнім для висновків про наявність описаного прокурором факту накладення земельних ділянок. Натомість, відповідач [PERSON] просить суд долучити до матеріалів справи в якості письмового доказу та надати відповідну оцінку відповідь на адвокатський запит ПП «Гео-кадастр» від 16.10.2024, згідно якої земельна ділянка, належна [PERSON] , кадастровий номер: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695га, для ведення особистого селянського господарства, розташована в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, не має накладень відносно земельної ділянки загальною площею 1716,8888 га для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції, яка перебуває в постійному користуванні Білоцерківського національного аграрного університету, який повністю спростовує інформацію ФОП [PERSON] . Щодо пропуску строків звернення прокурора до суду. Прокурор в позові вказує на те, що вірним способом захисту в даних правовідносинах є подання негаторного позову, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Негаторний позов - це вимога власника, який володіє річчю, про усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження нею. Власник, який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні та вимагає від відповідача припинити протиправні дії щодо свого майна, які не пов?язані із порушенням володіння. Ознаки негаторного позову: подається власником або титульним володільцем; стосовно майна, яке знаходиться у власника (володільця); інша особа заважає користуванню або розпорядженню цією річчю; для створення таких перешкод немає правових підстав. Об`єктом негаторного позову може бути рухоме або нерухоме майно, яке перебуває у власності та фактичному володінні позивача. Зміст негаторного позову становлять вимоги власника (титульного володільця) про усунення порушень, не пов?язаних з позбавленням володіння. Відповідач [PERSON] заперечує таку позицію і звертає увагу суду про невірно обраний прокурором спосіб захисту, оскільки в спірних правовідносинах можливий лише віндикаційний позов , а не негаторний. Так, згідно ст.387 ЦК України віндикаційний позов - це вимога провитребування власником свого майна із чужого незаконного володіння.Мета позову - повернення об?єкта права власності у володіння власника.Ознаки віндикаційного позову:подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей;зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача);річ знаходиться у чужому володінні незаконно. Володіння нерухомим майном може бути підтверджене фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (п. 43 постанови ВП ВС від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц). Прокурор ставить питання про усунення перешкод у здійсненні ГУ Держгеокадастру України в м. Києві та Київській області права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,3695 га з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095, яка належним чином зареєстрована за відповідачем [PERSON] на праві приватної власності у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, на право постійного користування, договорів оренди землі за №322040001008985 та Державному земельному кадастрі, шляхом визнання недійсним розпорядження Білоцерківської РДА та повернення (витребування) цієї земельної ділянки накористь держави. У тексті позову прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка нібитовибула із законного володіння землекористувача Білоцерківського національного аграрного університету і перебуває у незаконному володінні відповідача [PERSON] . Тобто, прокурор визнає, що спірна земельна ділянка вибула з володіння БНАУ та перебуває у володінні [PERSON] , що унеможливлює подання негаторного позову. Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, на який посилається прокурор з метою обґрунтування подання негаторного позову та не застосування до нього строків позовної давності, стосується виключно випадків заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду, а тому до даного спору не має правового застосування, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення згідно з положеннями ст. 19, 22 Земельного кодексу України. Натомість, відповідач [PERSON] стверджує і документально підтверджує, що він законно володіє цією земельною ділянкою і безпосередньо користується за цільовим призначенням шляхом ведення на ній особистого селянського господарства. Таким чином, БНАУ, якщо вважає свої права землекористувача порушеними, може звернутися до суду саме з віндикаційним позовом в порядку ст.387 ЦК України, а не з негаторним, оскільки спірна земельна ділянка вибула з його володіння, є індивідуально визначеною річчю та перебуває у володінні іншої особи - відповідача [PERSON] .Відповідач [PERSON] звертає увагу суду, що на вимоги за віндикаційним позовом поширюється загальна позовна давність. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Відповідач [PERSON] набув право власності на земельну ділянку і почав її законне використання у 2012 році, прокурор звернувся до суду з даним позовом у червні 2024 року, тобто, після спливу позовної давності. У порядку ч.4 ст.267 ЦК України відповідач [PERSON] заявляє про застосування судом наслідків спливу позовної давності та відмову у позові. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити у задоволенні позову. 13.11.2024 представник третьої особи, Білоцерківського національного аграрного університету - Яцюк Ярослав Федорович, подав до суду письмові пояснення на заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначив, що під способом захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав, який не є вичерпним, наведено в частині третій статті 152 Земельного кодексу України. Відповідач - Білоцерківська районна державна адміністрація в порушення вимог ст. 83, 84 Земельного кодексу України неправомірно передала земельну ділянку площею 0,3695 га із земель державної власності, що закріпленні на правах постійного користування за вищим навчальним закладом державної форми власності. На момент прийняття Розпорядження Білоцерківською районною адміністрацією в 2012 році стаття 84 Земельного кодексу України передбачала: - до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність належать, земельні ділянки, закріплені за вищим навчальним закладом державної форми власності; - до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної і комунальної форм власності. Державний орган в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області може вимагати усунення порушень права користування земельними ділянками, що закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності. За таких умов ефективним способом судового захисту щодо повернення (витребування) земельної ділянки, що закріплена за вищими навчальними закладами, у державну власність є негаторний позов. Вимогу про усунення перешкод державі у користуванні чи розпорядженні земельними ділянками, можна заявити впродовж усього часу, поки триває відповідне порушення. Тому, просить суд задовольнити позовні вимоги заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області про визнання недійсним розпорядження Білоцерківської РДА та повернення земельної ділянки площею 0,3695 га у державну власність. 14.11.2024 Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Денис Антонюк, подав до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначив, що з доводами представника відповідача не погоджується з наступних підстав. Щодо доказів на підтвердження накладення спірної земельної ділянки, зазначає, що з метою встановлення обставин видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №313049 від 28.11.2012 на ім`я [PERSON] , Білоцерківською окружною прокуратурою скеровано запит до ФОП « [PERSON] » для з`ясування питання, за рахунок яких земель сформована дана земельна ділянка. Відповідно до наданої інформації ФОП « [PERSON] » від 16.03.2023, земельна ділянка з кадастровим номером 3220485100:05:002:0095 площею 0,3695 га накладається на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету». Площа накладання земельної ділянки з кадастровим номером 3220485100:05:002:0095 становить - 0,3220 га. Згідно відкритих даних Державного реєстру сертифікованих інженерів землевпорядників, [PERSON] (ФОП « [PERSON] ») отримав кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника №014212 від 05.11.2019, має право проводити інвентаризацію земель, виконувати топографо-геодезичні і картографічні роботи при здійсненні землеустрою (кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника № 014612 додаю) У зв`язку з чим, доводи представника відповідача про те, що інформація надана ФОП « [PERSON] » є недостовірною та останній є некомпетентним, не знаходять свого підтвердження. Крім того, представником відповідача надано інформацію ПП «Гео-кадастр» від 16.10.2024 про те, що відповідно до наявних даних Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 3220485100:05:002:0095 не перетинається із земельною ділянкою, на яку виготовлявся державний акт на право постійного користування серії II-КВ № 003050 площею 1716,8888га, кадастровий номер 3220485100:05:002:0107, що виданий Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету». При цьому, для визначення чи накладається земельна ділянка з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095 із земельною ділянкою, на яку виготовлявся державний акт на право постійного користування серії II-КВ №003050 площею 1716,8888га, ПП «Гео-кадастр» взято координати земельної ділянки з кадастровим номером 3220485100:05:002:0107. Однак, звертає увагу суду, що згідно Інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095 зареєстрована 19.11.2013, а земельна ділянка з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0107 - зареєстрована 29.07.2015. Земельна ділянка з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0107 площею 23 га, а державний акт на право постійного користування ІІ-КВ №003050 виданий Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» на землі площею 1716,8888 га. Так, розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації №388 від 08.07.2015, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, яка знаходиться в постійному користуванні Білоцерківського національного аграрного університету. За наслідками проведеної інвентаризації від 08.07.2015, земельна ділянка з кадастровим номером 3220485100:05:002:0107 площею 23 га внесена до Національної кадастрової системи 29.07.2015, тобто після оформлення права приватної власності [PERSON] (19.11.2013). Звісно на момент реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3220485100:05:002:0107, шляхом незаконного вилучення, площу земельної ділянки з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095 не було враховано, оскільки вона мала статус не державної власності, а приватної. Крім того, згідно вимог ч. 6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Таким чином, у разі накладення земельної ділянки з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095 на земельну ділянку з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0107, при реєстрації, останню не зареєстрували б. У зв`язку з чим, для з`ясування питання чи перетинається земельна ділянка з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095, із земельною ділянкою, на яку виготовлявся державний акт на право постійного користування серії ІІ-КВ № 003050 площею 1716,8888 га, що виданий Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», прокуратурою взято до уваги координати земельної ділянки згідно державного акту на право постійного користування серії ІІ-КВ № 003050, який виданий у 2004 році, у зв`язку з тим, що саме вказаний правовстановлюючий документ діяв на момент відчуження (2013 рік) у приватну власність [PERSON] спірної земельної ділянки, а не земельної ділянки з кадастровим номером 3220485100:05:002:0107, яка сформована вже після інвентаризації (після 2015 року). Вказані обставини враховані інженером-землевпорядником [PERSON] (ФОП « [PERSON] ») при наданні інформації від 16.03.2023 на запит Білоцерківської окружної прокуратури. Враховуючи вищевикладене, доводи представника відповідача про те, що земельна ділянка з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095 не має накладень відносно земельної ділянки загальною площею 1716,8888 га не знаходять свого підтвердження. Щодо неналежного, на думку відповідача, обрання прокурором способу захисту порушеного права. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц висловила правовий висновок про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Аналогічні висновки висвітлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, у пункті 49 постанови від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14- ц. Вказані твердження можливо використовувати також до земель сільськогосподарського призначення наданих у постійне користування навчальному закладу для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки останні аналогічно перебувають під особливою охороною держави, мають обмежений режим господарювання та не можуть передаватись у приватну власність, в силу положень ст. 84 ЗК України. Таким чином, зайняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності з порушенням норм Земельного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовні вимоги про витребування земельних ділянок слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 80-81 постанови від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц. Окрім цього, до аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в пункті 71 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, а також в пункті 96 постанови від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, у пункті 49 постанови від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц. Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Законний володілець земельних ділянок державної форми власності може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до фізичних осіб (відповідачів у справі) з метою усунення перешкод, які ці фізичні особи створюють у користуванні та розпорядженні землями державної власності. Крім цього, метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись внаслідок державної реєстрації права власності за фізичними особами на спірні земельні ділянки. Так, у випадку позбавлення права користування та розпоряджання своїм майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю викладений у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16- ц, а також у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц звертає увагу, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16.Стосовно виданого державного акту про право власності на земельну ділянку слід зазначити наступне. Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 Земельного кодексу України). Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності (свідоцтво про право власності) на земельну ділянку. Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 вказала, що визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку державі та для її витребування. А тому суди мають відмовити у задоволенні такої позовної вимоги. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 у справі 488/5027/14-ц. Водночас, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній справі звертає увагу, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. З огляду на вищевикладене, вірним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є усунення перешкод у здійсненні законними власниками права користування та розпоряджання земельною ділянкою сільськогосподарського призначення наданої у постійне користування навчальному закладу для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції, шляхом їх повернення на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області. Ураховуючи наведене, доводи, викладені у запереченні на відповідь на відзив, не спростовують обставин та доказів, якими підтверджено правомірність вимог прокурора, а відтак позов підлягає задоволенню у повному обсязі. 14.11.2024 судом постановлено ухвалу, якою у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] , про залишення позову без розгляду, відмовлено. 14.11.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача - прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської обласної прокуратури Хахлюк Наталія Миколаївна у судовому засіданні позовні вимоги, та обставини викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та запереченнях на відповідь на відзив підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник відповідача, адвокат Кукса Ольга Володимирівна, у судовому засіданні заперечила проти позову, підтримала викладені у відзиві та запереченнях обставини та просила відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи, Білоцерківського національного аграрного університету, [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити у повному обсязі. Також зазначила, що БНАУ здійснює освітню діяльність, а для здійснення контролю за використанням земель є спеціальний орган - ДЗК. БНАУ не знав про передачу землі [PERSON] . Коли БНАУ передали ДП «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», тоді і передали землю для користування університету. В БНАУ є державний акт на землю, є межі землі, а повноваження перевіряти всі земельні ділянки університету немає. По процедурі БНАУ надає або не надає згоду про передачу землі третім особам. Передача землі здійснюється Міністерством через КМУ. В 2014 році БНАУ віднесли до Міністерства освіти, а до цього відносили до Міністерства аграрної політики України. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» (Білоцерківський район, с. Глибічка, вул. Колгоспна, 10а) видано державний акт на право постійного користування землею для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції в межах Пилипчанської сільської ради земельну ділянку загальною площею 1716,8888 га Серії ІІ-КВ №003050, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №030402900019 від 02.09.2004, на підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації №306 від 31.08.2004. З копії технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право постійного користування землею Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції в межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області (Т. 2 а.с. 152-194), вбачається, що розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації № 306 від 31.08.2004 «Про передачу в постійне користування земельної ділянки» затверджено технічну документацію щодо виготовлення державного акту на право постійного користування та передано у постійне користування Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції в межах Пилипчанської сільської ради земельну ділянку загальною площею 1716,8888 га. Згідно наказу Міністерства аграрної політики України від 20.07.2005 №325 «Про реорганізацію державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», Державне підприємство «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» реорганізовано в структурний підрозділ Білоцерківського державного аграрного університету без права юридичної особи шляхом приєднання його до цього навчального закладу. З 2005 року державне підприємство «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» не здійснює діяльність. Також, встановлено, що згідно розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 01.11.2012 №932 затверджено проект землеустрою 1111 «Паралель плюс» щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради для ведення особистого селянського господарства та надано [PERSON] у власність земельну ділянку розміром 0,5161га (в тому числі ділянки площею 0,1466 га та площею 0,3695га) для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (рілля) в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, з подальшим виготовленням державного акту. На підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 01.11.2012 №932, на ім`я [PERSON] виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, серії ЯЙ №313049 від 28.11.2012, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №322040001008985 та зареєстрований в Управлінні Держземагенства у Білоцерківському районі 19.11.2013. Вищезазначені обставини підтверджуються матеріалами справи (Т. 1 а.с. 23-26, 29, 34, 35, 41, 43-44, 63, 64-76, 175, Т. 2 а.с. 7-9, ) та не заперечується сторонами у справі. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)». Конституційне право на судовий захист передбачає, як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтями 6, 13 Конвенції, ратифікованої Верховною Радою України Законом від 17.07.97 №475/97-ВР. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Приписами ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України (ч. 1 ст. 13 Конституції України). Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Згідно ст. 19 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних земель. Згідно ч.1, 2 ст. 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі під об`єктами виробництва біометану, які є складовими комплексів з виробництва, переробки та зберігання сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ст. 79 ЗК України). Згідно зі ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Ст. 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. Згідно з ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. Згідно з ч. 1 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Аналізуючи положення ч. 1 ст. 83 та ч. 1 ст. 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, а у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Так, відповідно до ч. 2 ст. 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до пункту «з» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності. Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Ст. 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради АРК, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ для всіх потреб. Відповідно до ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Як зазначено вище у рішенні, на підставі розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації №306 від 31.08.2004, Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» було видано державний акт на право постійного користування землею - земельною ділянкою загальною площею 1716,8888 га для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції в межах Пилипчанської сільської ради, серії ІІ-КВ №003050, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №030402900019 від 02.09.2004. Згідно статуту Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» (Т. 1 а.с. 45-58, Т. 2 а.с. 10-23), Державне підприємство «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» засноване на державній власності і підпорядковане Міністерству аграрної політики України (місцезнаходження: Білоцерківський район, с. Глибічка, вул. Колгоспна, 10а). Підприємство є юридичною особою, права та обов`язки юридичної особи набуває з дня його державної реєстрації. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Як зазначено вище у рішенні, згідно наказу Міністерства аграрної політики України від 20.07.2005 №325 Державне підприємство «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» реорганізовано в структурний підрозділ Білоцерківського державного аграрного університету без права юридичної особи шляхом приєднання його до цього навчального закладу та з 2005 року Державне підприємство «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету» не здійснює діяльність. Згідно статуту БНАУ станом від 2012 року (Т. 2 а.с. 21-79), Білоцерківський національний аграрний університет є вищим навчальним закладом четвертого рівня акредитації державної форми власності та підпорядкований Міністерству аграрної політики України (місцезнаходження: пл. Соборна, 8/1, м. Біла Церква, Київська область), є юридичною особою, має відокремлене майно, має самостійний баланс, рахунки в казначействі та є закладом, що фінансується з державного бюджету і є неприбутковим. За університетом закріплюється на правах оперативного управління будівлі, споруди, майнові комплекси, обладнання а також інше необхідне майно. Майно закріплене за Університетом, а також доходи від використання цього майна належать Університету на правах оперативного управління. Майно, що знаходиться в державній власності та передане в оперативне управління Університету, не підлягає вилученню або передачі будь-яким підприємствам, установам, організаціям, крім випадків передбачених законодавством. Отже, судом встановлено, що земельна ділянка, яка надана Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», правонаступником якого є Білоцерківський національний аграрний університет, у постійне користування, відноситься до земель державної власності сільськогосподарського призначення та використовується для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції. Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України, Вилучення земельних ділянок здійснюється за письмовою згодою землекористувачів, а в разі незгоди землекористувачів - у судовому порядку, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини. Справжність підпису на документі, що підтверджує згоду землекористувача на вилучення земельної ділянки, засвідчується нотаріально. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться, зокрема, землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України. Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 122 Земельного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу. Отже, враховуючи вищезазначене, земельна ділянка, яка надана Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», правонаступником якого є Білоцерківський національний аграрний університет, у постійне користування, в силу положень ст. 150 Земельного кодексу України відноситься до особливо цінних земель та на вказану земельну ділянку розповсюджується особливий порядок її використання та надання у користування. Ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України визначено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів, відповідно. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц вказала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц). Разом з тим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу.У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, у постанові від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, у постанові від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц,у постанові від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц. Метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись розпоряджатись внаслідок державної реєстрації права власності за відповідачем на спірні земельні ділянки. Так, позов у даній справі подано заступником прокурора на захист державних інтересів в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, оскільки спірна земельна ділянка з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095 належить до земель державної власності сільськогосподарського призначення, перебуває в постійному користуванні Білоцерківського національного аграрного університету та використовується для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції, не може бути передана у приватну власність, враховуючи, що землекористувачем - Білоцерківським національним аграрним університетом погодження на вилучення, припинення чи добровільну відмову від користування земельною ділянкою з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095, не надавалося. За таких обставин вибуття спірної земельної ділянки з державної власності з порушенням вимог земельного законодавства є підставою для усунення порушення прав власника на спірну земельну ділянку шляхом усунення перешкод у користуванні і розпорядженні нею шляхом визнання недійсним розпорядження та повернення земельної ділянки на користь держави. Обґрунтовуючи належність земельної ділянки з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095 до земель державної власності сільськогосподарського призначення, яка перебуває в постійному користуванні Білоцерківського національного аграрного університету та використовується для ведення навчально-дослідних цілей та виробництва сільськогосподарської продукції, заступник прокурора зазначає те, що зазначена земельна ділянка відноситься до особливо цінних земель та є частиною земельної ділянки площею 1716,8888 га, що перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», оскільки земельна ділянка з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095 площею 0,3695 га накладається на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні ДП «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», площа накладання земельної ділянки з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095 становить - 0,3220 га, на підтвердження чого надає інформацію ФОП « [PERSON] » від 16.03.2023. Представник відповідача - [PERSON] , адвокат Кукса Ольга Володимирівна, заперечуючи проти позову зазначає, що наданий позивачем єдиний доказ - «інформація ФОП [PERSON] » не може вважатися належним, допустимим та достовірним доказом згідно вимог ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України, оскільки є незрозумілою правова природа такого доказу як «інформація». І вказаний єдиний, так званий «доказ» прокурора, яким він обґрунтовує позовні вимоги є абсолютно не достатнім для висновків про наявність описаного прокурором факту накладення земельних ділянок. Суд критично оцінює твердження позивача та враховує твердження відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до п. б ч. 1 ст.81 Земельного Кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Як зазначено вище у рішенні, розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації від 01.11.2012 №932 затверджено проект землеустрою 1111 «Паралель плюс» щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради для ведення особистого селянського господарства та надано [PERSON] у власність земельну ділянку розміром 0,5161га (в тому числі ділянки площею 0,1466 га та площею 0,3695га) для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (рілля) в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, з подальшим виготовленням державного акту. У подальшому, на підставі вказаного розпорядження, на ім`я [PERSON] виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області, серії ЯЙ №313049 від 28.11.2012, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №322040001008985 та зареєстрований в Управлінні Держземагенства у Білоцерківському районі 19.11.2013. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: (1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; (2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; (3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Як встановлено у судовому засіданні, відповідач - [PERSON] володіє земельною ділянкою з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га, з 2012 року, однак, ні Державне підприємство «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», ні Білоцерківський національний аграрний університет, ні органи державної влади протягом тривалого часу не виявили жодних порушень щодо статусу майна, що є ознакою тривалого терпимого ставлення вказаних органів до існуючої ситуації. Як зазначено у позовній заяві, що в ході опрацювання інформації ФОП « [PERSON] » від 16.03.2023 щодо законності передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га, прокурором було виявлено порушення вимог земельного законодавства, а саме встановлено, що земельна ділянка сформована за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні Білоцерківського національного аграрного університету, адже накладається на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету». У судовому засіданні представник позивача зазначила, що прокурор дослідивши зазначений документ, дійшов висновку, що земельна ділянка з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га, накладається на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету». Судом встановлено, що 14.03.2023 Білоцерківською окружною прокуратурою було направлено листа ФОП [PERSON] , у якому останньою висловлено прохання провести роботи з метою встановлення чи перетинається земельна ділянка з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095 із земельною ділянкою, на яку виготовлено державний акт на право постійного користування земельною ділянкою загальною серії ІІ-КВ №003050 площею 1716,8888 га, що виданий Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», що відобразити в картографічних матеріалах. Додатками до вказаного листа було додано документацію із землеустрою з каталогом координат та поземельну книгу з каталогом координат (Т. 1 а.с. 59). При цьому, до позовної заяви не додано документи, які надаватися на дослідження ФОП [PERSON] , тому неможливо встановити на підставі яких саме документів ФОП [PERSON] зробив свій висновок про накладення земельної ділянки. З листа ФОП « [PERSON] » від 16.03.2023 (Т. 1 а.с. 60-61) вбачається, що останнім надано інформацію про те, що земельна ділянка з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га, накладається на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», площа накладання земельної ділянки з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095 становить - 0,3220 га, на підтвердження чого надав зведений кадастровий план. При цьому, як вбачається з вказаного кадастрового плану, він не містить жодних координат точок вказаних земельних ділянок, що дало б змогу суду оцінити вказаний доказ, та до суду не надано доказів, що ФОП [PERSON] має статус судового експерта. А тому, вказана інформація ФОП [PERSON] не є належним, допустимим та достовірним доказом того, що земельна ділянка з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га, накладається на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету». Водночас, з відповіді на адвокатський запит ПП «Гео-кадастр» від 16.10.2024 (Т. 2 а.с. 116-119), вбачається, що відповідно до наявних даних Державного земельного кадастру земельна ділянка, належна [PERSON] , кадастровий номер: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695га, не перетинається із земельною ділянкою, на яку виготовлено державний акт на право постійного користування земельною ділянкою загальною серії ІІ-КВ №003050 площею 1716,8888 га, кадастровий номер: 320485100:05:002:0107, виданий Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету». Таким чином, у матеріалах справи наявні докази подані позивачем та відповідачем, які містять розбіжності щодо обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно Кадастрового плану земельної ділянки до Поземельної книги, спірна земельна ділянка кадастровий номер: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га межує: від «А» до «Б» з землями загального користування (проїзд), від «Б» до «А» - з землями Державного дендрологічного парку «Олександрія» НАН України, а із земельною ділянкою, на яку виготовлено державний акт на право постійного користування земельною ділянкою загальною серії ІІ-КВ №003050 площею 1716,8888 га, що виданий Державному підприємству «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету», земельна ділянка відповідача не межує. Слід також зазначити, що розпорядження про затвердження проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у власність прийняте на підставі розробленого й погодженого відповідними органами проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Водночас, позивачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що вищевказаним розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 01.11.2012 № 932, яким затверджено проект землеустрою і передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Пилипчанської сільської ради Білоцерківського району Київської області з кадастровим номером: 3220485100:05:002:0095, площею 0,3695 га, з подальшим виготовленням державного акту на право власності на землю, було здійснено розпорядження землями державної власності та воно прийнято з порушенням вимог законодавства. Також, висновок прокурора, здійснений при аналізі інформації ФОП [PERSON] , не є належним доказом у підтвердження стверджуваного позивачем факту накладення спірної земельної ділянки на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету». У постанові Верховного Суду від 4 грудня 2022 року у справі №619/2766/19, викладено висновок, що доказами накладення однієї земельної ділянки на іншу повністю чи частково або відсутність такого накладення, у разі розбіжності у правовстановлюючих документах на землю та/або документації із землеустрою, є документи, сформовані кадастровим реєстратором в межах процедури державної реєстрації земельної ділянки за заявою власника або користувача, майбутнього власника або користувача, або висновки експерта у земельно-технічній експертизі. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом 17.09.2024, у справі №686/27476/21. Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок, має бути лише висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивача на земельну ділянку. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.05.2023 у справі №515/1315/18. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. ( Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). Також, принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою кожну обставину, про яку стверджує сторона. Відповідну обставину треба доказувати так, щоби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний (такий висновок наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20). Враховуючи вищезазначене, у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач подавав клопотання про призначення земельно-технічної експертизи, надав висновок судового експерта, складений на його замовлення або надав документи кадастрового реєстратора про накладення земельних ділянок, на підтвердження того, що спірна земельна ділянка накладається на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство Білоцерківського державного аграрного університету». Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на його недоведеність. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання недійсним розпорядження та повернення (витребування) земельної ділянки, слід зазначити наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України ). Відповідно до норми ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права. При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц). Отже, враховуючи вищевикладене, суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, однак, у даному випадку, суд відмовляє у задоволенні даного позову з підстави його необґрунтованості. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed