Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

02.06.2021 року [PERSON] через свого представника - адвоката Бочарова А.В. звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом до АТ "Страхова група" ТАС" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого. В обґрунтування заяви зазначила, що 23.07.2020 року близько 05 год. 30 хв. в Вінницькій області, на 345 км. автошляху М-12 "Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка" відбулась дорожньо-транспортна пригода, де водій, [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем марки «OPEL ZAFIRA», реєстраційний номер [NUMBER] , допустив зіткнення з автомобілем марки «MAN», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , [INFO] .. Внаслідок даної ДТП пасажир автомобіля марки «OPEL ZAFIRA», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , від отриманих тілесних ушкоджень померла. За фактом ДТП Головним управлінням Національної поліції у Вінницькій області матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 Кримінального кодексу України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020020000000252. Станом на момент подачі позовної заяви, в провадженні Літинського районного суду Вінницької області, на розгляді перебувала справа №137/1377/20 стосовно [PERSON] який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «OPEL ZAFIRA», реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у Відповідача, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №AP7353071. 03.11.2020 року представником позивачки було надіслано на поштову адресу Відповідача повідомлення про ДТП та заяву на виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами. У своїй заяві позивачка просила відповідача виплатити їй 14169,00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди та 13830,00 грн. страхового відшкодування витрат на поховання потерпілої. Проте, на момент звернення до суду відповідач не виплатив страхове відшкодування та прийняв рішення про зупинення врегулювання страхового випадку. Вказане рішення відповідача змусило позивачку звернутися до суду з метою захисту порушеного права на відшкодування шкоди. В позовній заяві позивачка просила стягнути з АТ "СГ "ТАС" (приватне) 14169,00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди та 13830,00 грн. страхового відшкодування витрат на поховання потерпілої. 25.08.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував з приводу позовних вимог позивачки з тих підстав, що якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Вказав на те, що позивач в порушення ст. 33-1 та ст. 35 Закону № 1961-IV не надав страховику всі документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування, також не надав документального підтвердження того, що по справі спірного ДТП завершене провадження та прийняте рішення набрало законної сили. За обставин даної справи, кримінальне розслідування за фактом спірного ДТП ще триває та особу винну у скоєному ДТП не встановлено. Відповідач відповідно до положень п.36.2. ст.36 Закону № 1961-IV повідомив позивача про неможливість прийняття рішення по справі та про призупинення перебігу строку прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування та виплати його до моменту отримання страховиком рішення в кримінальному провадженні, яке набрало законної сили. Також повідомлено, що при наданні рішення, яке вступило в законну силу, розгляд справи страховиком буде відновлено і по справі буде прийнято відповідне рішення. Відповідач не відмовляв позивачу у виплаті страхового відшкодування, а лише призупинив строк здійснення виплати страхового відшкодування до отримання документу щодо встановлення винної особи, яке набрало законної сили. Представником позивачки - адвокатом Бочаровим А.В. подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки закон встановлює винятки, за яких на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування якщо вона виникла внаслідок непереборної сили, або умислу потерпілого. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку. Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС від 23.09.2020 року за №199/1100/19. 16.10.2024 р. до суду надійшло клопотання представника позивачки - адвоката Лабика Р.Р. про долучення доказів, в якому останній просив долучити до матеріалів цивільної справи вирок Літинського районного суду Вінницької області від 06.03.2023 у справі №137/1377/20, ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2023 року у справі №137/1377/20 та постанову Верховного Суду від 28 березня 2024 року у справі №137/1377/20 (провадження №51-4767км23). Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, але звернулись до суду з заявою, відповідно до якої позов підтримують, просять розглядати справу у їх відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав відзив на позов, із заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався. Дослідивши матеріали справи суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно вироку Літинського районного суду Вінницької області від 06.03.2023 у справі №137/1377/20, [PERSON] близько 05 години 30 хвилин 23.07.2020, перебуваючи у стомленому стані, керуючи автомобілем «Opel Zafira", державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись на 346 км, у напрямку м. Хмельницький, неподалік с. Громадське Літинського району Вінницької області, з врахуванням дорожньої обстановки, а саме звуження проїзної частини дороги в напрямку руху, внаслідок чого допустив виїзд на зустрічну смугу руху, де сталось зіткнення із автомобілем «MAN TGM 18/250», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по належній смузі руху у зустрічному напрямку руху. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від отриманих тілесних ушкоджень загинули п`ять пасажирів автомобіля «Opel Zafira" [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а шостий пасажир був госпіталізований до Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги. Відповідно до висновку експерта №680 від 24.07.2021 р. при судово-медичній експертизі трупа [PERSON] виявлена сполучна травма тіла: травма голови з повним руйнуванням кісток мозкового та лицевого черепу, руйнування головного мозку; травма грудей у вигляді ран, синців та саден по різних поверхнях, крововиливи в плевральній порожнини, переломи грудини, чисельних переломів ребер з обох боків по декількох анатомічних лініях з ушкодженням пристінкової плеври, міжреберних судин, крововиливами в м`які тканини, забої легень та серця, розрив серцевої сорочки; закрита тупа травма живота у вигляді синців та саден, крововилив в черевну порожнину, гемагрогічної інфільтрації клітковини за очеревинного простору, чисельних розривів печінки, селезінки, нирок, кроволивів в брижу; численні синці, садна та рани на кінцівках та тулубі; переломи верхніх та нижніх кінцівок, розрив хребта між 3-ми-4-ми грудніми хребцями з ушкодженням спинного мозку. Сполучна травма тіла у [PERSON] виникла від дії твердих тупих предметів, можливо, в момент шляхово-транспортної пригоди, яка мала місце 23.07.2020. Смерть [PERSON] настала від сполучної травми тіла, яка ускладнилась травматичним шоком. Сполучна травма тіла у [PERSON] мала ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння і стоїть в причинному зв`язку зі смертю. Згідно свідоцтва про смерть, виданого 25 липня 2020 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що 25 липня 2020 року складено відповідний актовий запис №7292. Згідно свідоцтва про народження, повторно виданого 28.03.2018 року Овідіопольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану, [PERSON] народилася [INFO] , батьками зазначено: батько - [PERSON] , матір - [PERSON] , про що 20.05.1963 року складено відповідний актовий запис №70. Згідно свідоцтва про смерть, виданого 16 жовтня 2000 року Виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, [PERSON] (батько загиблої) помер [INFO] , про що 16 жовтня 2000 року складено відповідний актовий запис №13. Згідно свідоцтва про смерть, серія [NUMBER] виданого 08.01.2019 року, [PERSON] (матір загиблої) померла [INFO] . Згідно свідоцтва про народження, серії [NUMBER] виданого 13.09.1986 року, народився [INFO] син загиблої [PERSON] , батьками зазначено: батько - [PERSON] , матір - [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження, серії [NUMBER] виданого 08.06.1989 року, народилася [INFO] дочка загиблої [PERSON] , батьками зазначено: батько - [PERSON] , матір - [PERSON] . Згідно відповіді Залізничного районного у м. Львові відділу державної реєстрації актів цивільного стану вих. №1366/21.3-26 від 24.12.2020 року актовий запис про шлюб [PERSON] з [PERSON] укладений 30.06.1984 року у Виконавчому комітеті Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Прізвище нареченої після державної реєстрації шлюбу змінено на " [PERSON] ". Зазначений шлюб на даний час розірвано. При розірванні шлюбу у 1984 році прізвище дружини змінено на " [PERSON] ". Згідно свідоцтва про шлюб, виданого 03.04.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у. Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] уклали 03.04.2015 року шлюб. Після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище дочці загиблої [PERSON] " [PERSON] ". Згідно свідоцтва про шлюб, виданого 02.03.2018 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану, [PERSON] та [PERSON] уклали 19.07.1997 року шлюб. Після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище загиблій [PERSON] "Глава". Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 30.10.2018 року Овідіопольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 30.10.2028 року. Після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвище дружині "Глава". Згідно свідоцтва про народження, серії [NUMBER] виданого 26.10.1999 року, народилася [INFO] дочка загиблої [PERSON] , батьками зазначено: батько - [PERSON] , матір - [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження, серії [NUMBER] виданого 07.08.2001 року, народився [INFO] син загиблої [PERSON] , батьками зазначено: батько - [PERSON] , матір - [PERSON] . Згідно рахунку-замовлення №001943 від 24.07.2020 року на суму 5830,00 грн., товарного чеку №01943 від 24.07.2020 року на суму 5830,00 грн., та товарного чеку №01944 від 24.07.2020 року на суму 8000,00 грн., [PERSON] понесла витрати на поховання загиблої матері у загальному розмірі 13'830,00 грн.. Частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Згідно із пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до поняття «шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого», включає, зокрема, моральну шкоду, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника. Пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункт 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Пунктом 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі №554/858/19 (провадження №61-6775св20) та від 26 квітня 2022 року у справі №184/1461/20-ц (провадження №61-14226св21). Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц (провадження №61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження №61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц (провадження №61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження №61-33216св18); від 26 квітня 2022 року у справі №184/1461/20-ц (провадження №61-14226св21). У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14. Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом із цим, ураховуючи те, що вироком Літинського районного суду Вінницької області від 06.03.2023 у справі №137/1377/20, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 10 (десять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, який залишений без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 червня 2023 року у справі №137/1377/20 та постановою Верховного Суду від 28 березня 2024 року у справі №137/1377/20 (провадження №51-4767км23), суд приходить до висновку про те, що ДТП, яка сталася 23.07.2020 року за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої загинула матір позивачки - [PERSON] , є страховим випадком, а тому в страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана зі смертю потерпілого. Такий висновок узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, викладеними у постановах: від 14 січня 2019 року, справа №751/8121/17 (провадження №61-39326св18); від 30 жовтня 2019 року, справа №323/2127/16-ц (провадження №61-33689св18); від 26 квітня 2022 року у справі №184/1461/20-ц (провадження №61-14226св21). Щодо заявлених позивачем позовних вимог про стягнення страхового відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. За змістом п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Матеріалами справи встановлено, що особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю [PERSON] є: син [PERSON] , [INFO] ; донька [PERSON] [INFO] ; донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що батьки загиблої: батько - [PERSON] помер [INFO] , матір - [PERSON] померла [INFO] . Станом на дату настання страхового випадку потерпіла у шлюбі не перебувала. На день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривень. Оскільки відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» на момент настання смерті потерпілої розмір мінімальної заробітної плати становив 4723,00 грн., а право на страхове відшкодування мали четверо осіб, то розмір належного позивачу, [PERSON] , страхового відшкодування становить 14'169,00 грн. (4723,00 грн. х 12 / 4). За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про стягнення з АТ "СГ "ТАС" (приватне) 14'169,00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню. Щодо заявлених позивачем позовних вимог про стягнення страхового відшкодування витрат на поховання, суд зазначає наступне. Згідно пункту 27.4. статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 №1961-IV: "Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку". Згідно рахунку-замовлення №001943 від 24.07.2020 року на суму 5830,00 грн., товарного чеку №01943 від 24.07.2020 року на суму 5830,00 грн., та товарного чеку №01944 від 24.07.2020 року на суму 8000,00 грн., [PERSON] понесла витрати на поховання загиблої матері у загальному розмірі 13 830,00 грн.. Судом встановлено, що загальний розмір відшкодування витрат позивача на поховання не перевищує 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (56 676,00 грн.). За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про стягнення з АТ "СГ "ТАС" (приватне) 13 830,00 грн. страхового відшкодування витрат на поховання підлягають задоволенню. Оскільки позивач при зверненні до суду звільнена від сплати судового збору, відтак з відповідача в дохід держави, на підставі статті 141 ЦПК України, слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн..

Outcome: approved