Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору (Заяви) № б/н від 17 листопада 2014 року [PERSON] звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в Приватбанк. Після підписання анкети-заяви [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією паспорта відповідача. 14 травня 2021 року відповідач підписала паспорт кредиту та заяву приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в Приватбанк. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок з кредитним лімітом, який в подальшому збільшувався до 41 000 грн., видано кредитну картку «Універсальна» з процентною ставкою 42 % річних. Однак, у порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості з кредиту та заборгованості за відсотками за користування кредитом відповідач належним чином не виконала, у зв`язку з чим у відповідача перед АТ КБ «Приватбанк», станом на 14 січня 2025 року, виникла заборгованість у розмірі 39\~960,75 грн. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула, позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17 листопада 2014 року станом на 14 січня 2025 року у розмірі 39\~960,75 грн., яка складається з: 32\~404,56 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 7\~556,19 грн. заборгованість за простроченими відсотками, а також судові витрати. Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 06 березня 2022 року за № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська. Ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а також зроблено запит до Міністерства соціальної політики України щодо наявності можливої інформації про взяття на облік відповідача як внутрішньо переміщеної особи. У судове засідання представник позивача не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду клопотання, у якому просила розглядати справу у її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст.130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, однак на цей час заперечень проти позову суду не представила, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 26 березня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до\~ст.280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подала. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 17 листопада 2014 року [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, шляхом підписання анкети-заяви №б/н від 17 листопада 2014 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Крім того, судом встановлено, що 14 травня 2021 року [PERSON] ознайомилася з умовами кредитування та підписала паспорт кредиту, а також 31 січня 2023 року підписала заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, які підписано відповідачем власноруч на планшеті, що відповідає вимогам постанови НБУ від 13 грудня 2019 року № 151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України». На підтвердження умов кредитування АТ КБ «Приватбанк» надало суду копію анкети-заяви відповідача [PERSON] про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 14 травня 2021 року, паспорта споживчого кредиту, виписку за договором, розрахунок заборгованості. Також судом встановлено, що відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено поточний кредитний ліміт, який в подальшому як збільшувався, так і зменшувався, що підтверджується матеріалами справи. Однак відповідач станом на час подання позовної заяви ухиляється від виконання зобов`язань і має перед АТ КБ «Приватбанк» заборгованість. Згідно із наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 14 січня 2025 року складає 39\~960,75 грн., яка складається з: 32\~404,56 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 7\~556,19 грн. заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн. заборгованість за комісією; 0,00 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, а саме: заборгованість за кредитом та простроченими відсотками. Статтями 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статті 638 ЦК України\~ договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із ч. 2\~ст. 648 ЦК України\~якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Статтею 1054\~ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а обов`язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Відповідно до ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 527\~ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання. У відповідності до ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст.\~16\~ЦК України одною з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із абз. 2 ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України вимоги про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін можуть бути застосовані лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] виявила бажання отримати платіжну кредитну картку, а також була обізнана і погодилася із умовами надання банківських послуг, в тому числі відсоткова ставка за користування кредитом, це підтверджується підписами в заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, та тим, що боржник користувалася наданими банком коштами. Частиною 6 статті 81\~ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, матеріалами справи не спростовано факт отримання відповідачем від позивача кредитної картки та проведення з її застосуванням певних операцій. Проте, у порушення умов договору та чинного законодавства, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала та не повернула використані кредитні кошти, а доказів протилежного суду не надала. Враховуючи вищевикладене, наявні в матеріалах справи докази, а також те, що відповідачем порушено умови за кредитним договором від 17 листопада 2014 року, суд дійшов висновку, що заборгованість за кредитним договором, яка станом на 14 січня 2025 року становить 39\~960,75 грн., підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 2\~422,40 грн., який був сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду.

Outcome: approved