Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 25.10.2024 адвокат Навроцький Дмитро Миколайович, діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовною заявою до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про визнання трудових відносин припиненими, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 26.11.2019, на підставі Наказу №203-к від 25.11.2019, [PERSON] працював на посаді заступника начальника управління юридичного супроводження ДП «Укрспирт». 24.02.2022 після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України [PERSON] було встановлено дистанційний режим роботи, у тому числі на підставі наказу ДП «Укрспирт» від 11.07.2022 №56-1 «Про запровадження дистанційної роботи». Станом на 13.09.2024 ДП «Укрспирт» мало заборгованість перед [PERSON] по виплаті заробітної плати у розмірі 269 404,16 грн., зазначена заборгованість виникла з лютого 2024 року, про що свідчить довідка ДП «Укрспирт» №1.11-7/50 від 23.09.2024. [PERSON] 20.09.2024 направив на електронну адресу ДП «Укрспирт» заяву про надання основної щорічної відпустки тривалістю 24 календарних дні з 23.09.2024, однак відповіді на вказану заяву відповідачем [PERSON] надано не було. 23.09.2024 позивачем подано відповідачу заяву про звільнення із займаної посади з 23.09.2024 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням ДП «Укрспирт» законодавства про працю та умов колективного договору, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною та неповною виплатою йому заробітної плати, а також ненаданням щорічної основної відпустки. Однак заява позивача про звільнення не розглянута відповідачем, і станом на момент подання позову [PERSON] рахується працівником управління юридичного супроводження ДП «Укрспирт». Вважає, що право позивача на звільнення за власним бажанням порушено та підлягає захисту в судовому порядку, а тому просив суд визнати припиненими трудові правовідносини між [PERSON] та ДП «Укрспирт» з 23.09.2024 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП., стягнути заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 288 537,03 грн, стягнути вихідну допомогу в розмірі 115 825,95 грн, стягнути грошову компенсацію за 115 днів невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 352 327,03 грн, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.09.2024 по 25.10.2024 в розмірі 41 182,80 грн. Відповідач позов не визнав та обґрунтував свої заперечення такими обставинами. Вказав, що за результатами діяльності протягом 9 місяців 2024 року ДП «Укрспирт» отримано збиток у сумі 28 999 тис. гривень. Заборгованість з оплати праці станом на кінець 3 кварталу поточного року склала 21 851 тис. грн. перед 240 працівниками підприємства. ДП «Укрспирт» втратило статус спиртової монополії. Припинення виробничої діяльності зумовило нестачу обігових коштів, та відкриття численних виконавчих проваджень, які призвели до арешту розрахункових рахунків. Внаслідок чого відбувається нарощення заборгованості по розрахунках за зобов`язаннями підприємства, в тому числі, і по виплаті заробітної плати. В зв`язку з викладеним і виникла заборгованість по виплаті заробітної плати позивачу. Від [PERSON] 20.09.2024 на електронну адресу надійшла заява від 20.09.2024 року, щодо надання щорічної відпустки з 23.09.2024. Втім, відповідно до ст. 10 Закону України «Про відпустки», ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та п.2.3.3, п.2.3.4 Положення про організацію кадрової роботи ДП «Укрспирт» така заява [PERSON] в роботу не прийнята з ряду причин. З огляду на що, вважає, що відповідачем не були порушені вимоги законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору в зв`язку з ненаданням щорічної основної відпустки позивачу. Крім того, заява [PERSON] від 23.09.2024 про звільнення не була прийнята в роботу, так як дата звільнення з 23.09.2024 - передбачає звільнення у вихідний день в неділю. До того ж, згідно чинного законодавства, днем звільнення вважається останній робочий день, тому при написанні заяви прийменник «з» з датою не вживається. Також відповідач вказує, що резолюція керівника підприємства зазначає підготовку наказу на звільнення після передачі [PERSON] матеріалів усіх справ та закріпленого за ним майна. Відповідач, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України №481 від 26.04.2022 року «Деякі питання організації роботи працівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки на період воєнного стану», вказав, що позивач неправомірно використав для розрахунку сум вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу розмір нарахованої заробітної плати [PERSON] за липень та серпень 2024 року та з січня по грудень 2023 року, яка включає всі надбавки і премії, що були неправомірно йому нараховані. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 25.10.2024 для розгляду справи визначено суд у складі головуючого судді Мицик Ю.С. Фактично справу було передано судді 28.10.2024. Ухвалою від 06.11.2024 суд призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судове засідання та встановив сторонам у справі строки для подання заяв по суті. 02.12.2024 від представника Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» Поліщука В.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву разом із клопотанням про зупинення провадження по справі до моменту завершення досудового розслідування та винесення відповідного вироку в кримінальному провадженні. У відзиві відповідач просив проводити розгляд справи без участі його представника. Ухвалою суду від 02.12.2024, що занесена до протоколу судового засідання, з урахуванням думки представника позивача, замінено судове засідання у справі - підготовчим; відмовлено представнику відповідача у продовженні строку на подання відзиву на позовну заяву та повернуто його без розгляду, оскільки він поданий з пропуском встановленого судом строку для подання відзиву. Клопотань про поновлення пропущеного строку на подання відзиву відповідачем не заявлялося. Також, ухвалою суду від 02.12.2024, що занесена до протоколу судового засідання, з урахуванням думки представника позивача, відмовлено представнику відповідача у зупиненні провадження по справі, оскільки відповідачем не доведено об`єктивної неможливості розгляду цієї справи, до вирішення іншої справи. 10.12.2024 від представника Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» Поліщука В.В. до суду надійшли письмові пояснення, щодо обставин викладених у позовній заяві. У поясненнях представник відповідача просив проводити розгляд справи за його відсутності. 13.01.2025 адвокат Навроцький Д.М. подав до суду заперечення проти долучення письмових пояснень відповідача. 13.01.2024 від представника Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» Поліщука В.В. до суду надійшло клопотання про визнання поважними причини неможливості подання доказів у встановлений законом або судом строк та долучення до справи доказів. Ухвалою від 15.01.2025, що занесена до протоколу судового засідання, долучено до матеріалів справи письмові пояснення відповідача від 10.12.2024. Ухвалою від 15.01.2025, що занесена до протоколу судового засідання, з урахуванням думки представника позивача, відмовлено представнику відповідача у долученні до матеріалів справи доказів, з огляду на недотримання положень ч. 4 ст. 83 ЦПК України. Крім того, суд визнав заявлені відповідачем причини пропуску строку на подання доказів не поважними, оскільки відповідачем не доведено здійснення всіх залежних від нього дії, спрямованих на отримання та подання до суду вказаних доказів у строки встановлені законом та судом. Ухвалою від 15.01.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті, встановивши загальний порядок дослідження доказів. Ухвалою від 10.02.2025, у зв`язку із неявкою представника відповідача, суд відклав розгляд справи та визнав явку представника Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» в судове засідання обов`язковою. 25.02.2025 представник позивача адвокат Навроцький Д.М. подав до суду письмові пояснення щодо окремих питань викладених відповідачем у письмових поясненнях від 10.12.2024 та просив суд поновити строк для подання доказів та долучити їх до матеріалів справи. Ухвалою від 21.03.2025, що занесена до протоколу судового засідання, долучено до матеріалів справи письмові пояснення представника позивача, поновлено строк для подання доказів та долучено їх до матеріалів справи. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на доводи викладені у позовній заяві та письмових поясненнях. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся вчасно та належним чином. Зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, враховуючи відсутність підстав для відкладення судового засідання, визначених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд зважаючи на положення ч. 1 ст. 223 ЦПК України та на строки розгляду справи встановлені ст. 210 ЦПК України, вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності представника відповідача, за наявними матеріалами справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 26.11.2019 на підставі наказу №203-к від 25.11.2019 [PERSON] призначено на посаду заступника начальника управління юридичного супроводження Державного підприємства спиртової та лікеро - горілчаної промисловості «Укрспирт». Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується відповідачем, після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України [PERSON] було встановлено дистанційну роботу, у тому числі на підставі наказу ДП «Укрспирт» від 11.07.2022 №56-1 «Про запровадження дистанційної роботи», яким позивачу встановлено дистанційний режим роботи з 11.07.2022 на період дії воєнного стану та вказано, що на час дистанційної роботи працівник самостійно обирає місце роботи. Виконання [PERSON] роботи, у період з березня 2022 року по вересень 2024 року включно, підтверджується доказами наявними в матеріалах справи та не заперечується відповідачем. Розпорядженням ДП «Укрспирт» від 20.09.2024 № 95-р скасовано розпорядження ДП «Укрспирт» від 30.11.2022 № 4-р та визначено з 23.09.2024 [PERSON] основне місце роботи за місцем розташування офісного приміщення за адресою: м. Київ, вул. Є. Сверстюка 23, кабінет 314. 20.09.2024 [PERSON] направив на електронну адресу ДП «Укрспирт» заяву про надання основної щорічної відпустки тривалістю 24 календарних дні з 23.09.2024. Як вказує відповідач, зазначена заява про надання відпустки була отримана ДП «Укрспирт» однак не була прийнята в роботу. Станом на 13.09.2024 ДП «Укрспирт» мало заборгованість перед [PERSON] по виплаті заробітної плати у розмірі 269 404,16 грн. Заборгованість по заробітній платі перед позивачем виникла з лютого 2024 року, про що свідчить довідка ДП «Укрспирт» №1.11-7/50 від 23.09.2024. Борг ДП «Укрспирт» перед [PERSON] по заробітній платі на кінець вересня 2024 року складав 288 537,03 грн., що підтверджується розрахунковим листком [PERSON] за вересень 2024 року. 23.09.2024 на електронну адресу ДП «Укрспирт» позивачем надіслано заяву про звільнення із займаної посади з 23.09.2024 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням ДП «Укрспирт» законодавства про працю та умов колективного договору, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною та неповною виплатою йому заробітної плати, зміною істотних умов праці (серед іншого, скасування дистанційної роботи) без попереднього попередження про це, а також ненаданням щорічної основної відпустки. У заяві на звільнення позивач просив відповідача направити оригінал трудової книжки та наказу про звільнення оператором поштового зв`язку «Нова Пошта» у відділення №150, м. Київ, вул. Антоновича, 43. ДП «Укрспирт», листами від 09.10.2024 № 1.1-1-1.9/636 та від 21.10.2024 № 1.1-1-1.9/656, повідомило представника позивача адвоката Навроцького Д.М., що заява [PERSON] від 20.09.2024 про надання щорічної основної відпустки та заява [PERSON] від 23.09.2024 про звільнення із займаної посади в роботу відповідачем не прийняті. Станом на 21.10.2024, заступник начальника управління юридичного супроводження ДП «Укрспирт» Мазур В.В. не звільнений із займаної посади та рахується працівником управління юридичного супроводження ДП «Укрспирт». Станом на 23.09.2024 невикористана відпустка заступника начальника управління юридичного супроводження ДП «Укрспирт» Мазура В.В. складає 115 календарних днів. Як визнає відповідач у письмових поясненнях, заява [PERSON] від 23.09.2024 про звільнення не була прийнята ДП «Укрспирт» в роботу, а отже не була розглянута, і станом на момент розгляду справи, [PERSON] рахується працівником ДП «Укрспирт». ІV. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Аналогічний висновок робить і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, яка вказує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Під час розгляду даної справи, судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України). Вивчивши матеріали справи суд прийшов до наступного висновку. Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 у справі № 1- 14/2004, від 16.10.2007 у справі № 1-16/2007 та від 29.01.2008 у справі № 1-5/2008 вказав на те, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Згідно ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові 31.10.2019 по справі № 1340/6082/18, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства або колективного договору (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, роботодавець повинен відмовити у розірванні трудового договору на таких підставах із обґрунтуванням причин такої відмови, а не залишати заяву про звільнення без розгляду. Аналогічний висновок також робить Верховний Суд у постанові від 29.09.2023 у справі № 279/402/20. У постанові від 23.11.2023 у справі № 207/828/22 та від 22.04.2020 року у справі № 199/8766/18 Верховний Суд зазначає, що розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Отже, для висновку про наявність підстав для звільнення працівника відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 182/1207/21. Відповідно до ст.ст. 1, 4 Конвенції № 95 Міжнародної організації праці (МОП) про захист заробітної плати, членом учасником якої є Україна, кожна особа, яка виконує роботу, має право на отримання заробітної плати за таку роботу, а роботодавець несе обов`язок її виплачувати. Заробітна плата має виплачуватися регулярно та своєчасно. Періодичність виплати визначається національним законодавством або колективними угодами, але вона має бути достатньо частою, щоб забезпечити працівника засобами для існування Стаття 2 Конвенції № 29 Міжнародної організації праці (МОП) про примусову або обов`язкову працю, передбачає, що будь-яка робота, яка виконується має супроводжуватися справедливою оплатою, щоб уникнути експлуатації. Параграф 1 статті 4 Європейської соціальної хартії (переглянута 1996 р.), яку Україна ратифікувала 21.12.2006р., передбачає, що держави зобов`язуються визнавати право кожного працівника на заробітну плату, яка забезпечує гідний рівень життя для нього та його сім`ї. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як встановлено судом, ДП «Укрспирт» мало заборгованість перед [PERSON] по виплаті заробітної плати станом на 23.09.2024 у розмірі 269 404,16 грн., яка виникла з лютого 2024 року, про що свідчить довідка ДП «Укрспирт» №1.11-7/50 від 23.09.2024, яка підписана в.о. директора та в.о. головного бухгалтера підприємства, а також розрахункові листки позивача за липень, серпень та вересень 2024 р. Наявність заборгованості відповідача по заробітній платі перед позивачем також визнається ДП «Укрспирт» у письмових поясненнях. Європейський Суд з Прав людини неодноразово у своїх рішеннях, «Сокур проти України» від 26.01.2006, «Мкртчян проти України» від 11.07.2011, «Килик та інші проти України» від 15.06.2017, зазначав, що тривала затримка у виплаті заробітної плати порушують право на мирне володіння майном, яке гарантоване статтею 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції з прав людини (захист права власності). Щодо доводів відповідача про поважність причин не виплати заробітної плати позивачу в зв`язку із припиненням виробничої діяльності, що зумовило нестачу обігових коштів, та відкриття численних виконавчих проваджень, які призвели до арешту розрахункових рахунків ДП «Укрспирт», суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. За твердженням відповідача, несвоєчасна виплата заробітної плати спричинена втратою ДП «Укрспирт» статусу спиртової монополії, що обумовлено прийняттям закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» щодо лібералізації діяльності у сфері виробництва і обігу спирту етилового від 03.12.2019 № 318-ІХ, що в свою чергу призвело до припинення виробничої діяльності, нестачу обігових коштів, та відкриття численних виконавчих проваджень, які призвели до арешту розрахункових рахунків ДП «Укрспирт». Описані відповідачем обставини, на переконання суду, зумовлені конкурентними ринковими обставинами та ризиками, що супроводжують господарську діяльність. А отже, неможливість своєчасно виплатити позивачу заробітну плату не викликано веденням бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Верховний Суд у постанові від 13.02.2023 №335/6034/21 зазначив, що, обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Такий правовий висновок також викладено у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 року у справі № 199/8766/18 (провадження № 61-797св20) та від 13.03.2019 року у справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18). Відповідно до ст. 97 КЗпП України, роботодавець не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічні норми містяться у ст. 22 ЗУ «Про оплату праці». Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про наявність факту порушення ДП «Укрспирт» законодавства про працю стосовно [PERSON] , на момент подання ним заяви про звільнення, яке виразилось у несвоєчасній та неповній виплаті заробітної плати, що і стало підставою для подання позивачем заяви про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відтак, у відповідача після отримання вказаної заяви був обов`язок розглянути таку заяву та здійснити звільнення працівника. Щодо зміни істотних умов праці (скасування дистанційної роботи) без завчасного попередження про це позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Як слідує зі змісту ст. 32 КЗпП України, до істотних умов праці про зміну яких працівник повинен бути попереджений завчасно відносяться - системи та розміри оплати праці, пільг, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інші. Розпорядженням ДП «Укрспирт» від 20.09.2024 № 95-р скасовано розпорядження ДП «Укрспирт» від 30.11.2022 № 4-р та визначено з 23.09.2024 заступнику начальника юридичного супроводження [PERSON] основне місце роботи за місцем розташування офісного приміщення за адресою: м. Київ, вул. Є. Сверстюка 23, кабінет 314. Позивачем визнається, що наказ від 20.09.2024 № 95-р був направлений [PERSON] 20.09.2024. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що ДП «Укрспирт» дотримано вимоги норм ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в частині повідомлення позивача про зміну істотних умов праці щодо визначення основного місця роботи за місцем розташування офісного приміщення за адресою: м. Київ, вул. Є. Сверстюка 23, кабінет 314 до запровадження таких умов. Щодо надання щорічної основної відпустки. Статтею 2 ЗУ «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року (ст. 10 ЗУ «Про відпустки»). Відповідно до ст. 79 КЗпП України, щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються роботодавцем за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і роботодавцем, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Аналогічні норми містяться у ст. 10 ЗУ «Про відпустки». Матеріали справи не містять доказів затвердження ДП «Укрспирт» графіків надання відпусток працівникам та ознайомлення позивача із таким графіком відпусток, що свідчити про порушення відповідачем законодавства про працю щодо порядку надання відпусток та права позивача на відпустку. 20.09.2024 [PERSON] направив на електронну адресу ДП «Укрспирт» заяву про надання основної щорічної відпустки тривалістю 24 календарних дні з 23.09.2024. Наведені відповідачем підстави не прийняття в роботу, тобто не розгляду заяви [PERSON] про надання відпустки, з підстав того, що: подання заяви здійснюється заздалегідь за 14 календарних днів для узгодження черговості та наявності днів відпустки; станом на 23.09.2024 начальник управління юридичного супроводження перебував у відпустці, тому [PERSON] (як штатний заступник) повинен був здійснювати керівництво підлеглими та робочими процесами; відсутність на заяві візи безпосереднього керівника (начальника управління юридичного супроводження ДП «Укрспирт»); наказ готується за умови отримання на заяві позитивної резолюції керівника підприємства; для виконання п. 4 ст. 115 КЗпП України, ст. 21 Закону України «Про відпустки» наказ надається до відділу розрахунків заробітної плати ДП «Укрспирт» не пізніше ніж за три дні до початку відпустки; працівник ознайомлюється з наказом під особистий підпис, суд відхиляє, з огляду на їх недоведеність належними та допустимими доказами та невідповідність нормам чинного законодавства України. На переконання суду, відповідач повинен був розглянути заяву позивача про надання відпустки та задовольнити її і видати наказ про надання відпустки або відмовити у наданні відпустки із обґрунтуванням такої відмови та повідомити позивача про своє рішення. Надаючи оцінку доводам відповідача, що заява позивача на звільнення із займаної посади не була прийнята в роботу, оскільки дата звільнення з 23.09.2024 передбачає звільнення у вихідний день в неділю, а також, що згідно чинного законодавства днем звільнення вважається останній робочий день, тому при написанні заяви прийменник «з» з датою не вживається, суд вважає за потрібне зазначити таке. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Частиною 1 статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ст. 241-1 КЗпП України, коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58, днем звільнення вважається останній день роботи працівників. У заяві на звільнення позивача визначив строк розірвання трудового договору та просив звільнити його із займаної посади з 23.09.2024. На переконання суду, розірвання трудового договору мало відбутися з дня, наступного після того дня, з якого починається строк визначений позивачем у заяві на звільнення (23.09.2024), тобто останній робочий день [PERSON] припадав на понеділок 23.09.2024, а не на неділю 22.09.2024, як про це стверджує відповідач. Суд відхиляє доводи відповідача, щодо можливості підготовки наказу про звільнення позивача лише після передачі заступником начальника управління юридичного супроводження ДП «Укрспирт» Мазуром В.В. матеріалів усіх справ та закріпленого за ним майна, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт отримання позивачем будь-якого майна або товарно-матеріальних цінностей, що належать ДП «Укрспирт». Якщо роботодавець вважає, що працівник порушив обов`язок щодо повернення товарно-матеріальних цінностей, то він не позбавлений права захищати свої права та інтереси у передбачений законом спосіб, в тому числі і шляхом звернення до суду. Вирішуючи вимогу про припинення трудових відносин, суд виходить з того, що згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя "включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру". Стаття 8 Конвенції "захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом" Поняття "приватне життя" в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на "приватне життя" (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року). Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення трудових прав позивача, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Зважаючи на все вищевикладене, з огляду на доведеність факту порушення ДП «Укрспирт» законодавства про працю стосовно [PERSON] , на момент подання ним заяви про звільнення, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про визнання припиненими трудових правовідносини між позивачем та ДП «Укрспирт» з 23.09.2024 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП. Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі. Як вбачається із матеріалів справи, під час перебування [PERSON] у трудових правовідносинах з ДП «Укрспирт», відповідачем, в період з січня по вересень 2024 року була нарахована позивачу заробітна плата за виконану роботу в сумі 440 170,24 грн., з якої утримано 79 230,65 грн. податку на доходи фізичних осіб, 6 602,56 грн. військового збору та виплачено позивачу 65 800,00 грн. заробітної плати. Судом встановлено, що борг ДП «Укрспирт» перед [PERSON] по заробітній платі за виконану роботу на кінець вересня 2024 року складав 288 537,03 грн. (440 170,24 - 79 230,65 - 6 602,56 - 65 800,00 = 288 537,03), що підтверджується довідкою ДП »Укрспирт» № 1.11-7/50 від 23.09.2024 та розрахунковими листками за липень, серпень, вересень 2024 року. Матеріали справи не містять доказів наявності претензій відповідача до якості, своєчасності та повноти виконання позивачем роботи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про стягнення з ДП «Укрспирт» на користь [PERSON] 288 537,03 грн. невиплаченої заробітної плати за виконану позивачем роботу з виключенням сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі. Щодо стягнення вихідної допомоги. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Правила обрахунку середнього заробітку визначені постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (надалі - Постанова КМУ №100). Згідно з пунктом 2, 5, 8 вказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Враховуючи, що позивач у заяві про звільнення просив його звільнити з 23.09.2024, судом для розрахунку середнього заробітку приймається до уваги заробітна плата [PERSON] за липень та серпень 2024 року. Позивач для розрахунку середнього заробітку надав суду довідку ДП «Укрспирт» №1.11-7/50 від 23.09.2024 та розрахункові листки, які видані відповідачем позивачу. На спростування наданих позивачем доказів щодо розміру його заробітної плати, відповідач будь-яких доказів не надав. Судом встановлено, що заробітна плата позивача у липні 2024 року становила 46 252,50 грн., у серпні 2024 року - 30 965,20 грн. Із розрахункових листків за липень та серпень 2024 року вбачається, що загальна кількість відпрацьованих [PERSON] робочих днів у липні 2024 року склала 23 днів, у серпні 2024 року - 22 дні. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати, обчислений відповідно до положень Постанови КМУ № 100, становить: 46 252,50 грн + 30 965,20 грн = 77 217,70 грн. / 45 (відпрацьовані робочі дні) = 1715,948 грн (середньоденна заробітна плата). Середньомісячне число робочих днів протягом липня та серпня 2024 року становило 22,5 робочих днів (45 робочих днів протягом липня та серпня 2024 / 2 = 22,5). За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, у розмірі 115 825,95 грн, з розрахунку: (1715,94 грн середньоденна заробітна плата позивача х 22,5 середньомісячне число робочих днів) х 3 місяці = 115 825,95 грн. Щодо стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Аналогічні норми містяться у ст. 24 Закону «Про відпустки». Згідно з пунктом 2, 7 Постанови КМУ №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Судом встановлено, що станом на 23.09.2024 невикористана основна щорічна відпустка [PERSON] складає 115 календарних днів, що підтверджується листом ДП «Укрспирт» від 21.10.2024 № 1.1-1-1.9/656. Невикористана основна щорічна відпустка [PERSON] за 2024 рік складає 17 календарних днів, за період з 2019 року по 2023 рік складає 97 календарних днів. Судом встановлено, що у 2023 році позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 817 806,63 грн., що підтверджується довідкою ДП «Укрспирт» № 1.11-7/21 від 01.05.2024. Протягом 2023 року було 260 календарних днів за виключаються святкових та неробочих днів, встановлених законодавством. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати у 2023 році, обчислений відповідно до положень пунктів 2, 7 Постанови КМУ № 100, становить: 817 806,63 грн./ 260 = 3 145,41 грн. (середньоденна заробітна плата). Сума компенсації за невикористані позивачем у 2019-2023 роках 97 днів відпустки, становить 305 104, 77 грн., виходячи із розрахунку: 3 145,41 грн. (середньоденна заробітна плата позивача у 2023 році) х 97 (днів невикористаної відпуски за 2019-2023) = 305 104,77 грн. Для розрахунку суми компенсації за невикористану позивачем у 2024 році відпустку розрахунковим періодом є 01.09.2023 р. - 31.08.2024 р. Судом встановлено, що з січня року по серпень 2024 року [PERSON] нараховано 416 402,70 грн. заробітної плати, що підтверджується довідкою ДП «Укрспирт» від 23.09.2024 №1.11-7/50. З вересня року по грудень 2023 рік нарахована заробітна плата [PERSON] складала 308 598,13 грн. Таким чином, з вересня 2023 року по серпень 2024 року нарахована заробітна плата позивача складала 725 000, 83 грн. (416 402,70 + 308 598,13 = 725 000, 83). У періоді з вересня 2023 по серпень 2024 було 261 календарний день за виключаються святкових та неробочих днів, встановлених законодавством. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати з вересня 2023 року по серпень 2024 року , обчислений відповідно до положень пунктів 2, 7 Постанови КМУ № 100, становить: 725 000,83 грн. / 261 = 2 777,78 грн. (середньоденна заробітна плата). Сума компенсації за невикористані позивачем у 2024 році 17 днів відпустки, становить 47 222,26 грн., виходячи із розрахунку: 2 777,78 грн. (середньоденна заробітна) х 17 (днів невикористаної відпуски за 2024) = 47 222,26 грн. За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористані у період з 2019 по 2024 роки 115 днів щорічної основної відпустки, у розмірі 352 327,03 грн. (305 104,77 + 47 222,26 = 352 327,03 ). Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Частиною 5 статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що відповідач, зобов`язаний був виконати вимоги ч. 3 ст. 38 КЗпП України та звільнити [PERSON] 23.09.2024, як того просив позивач у заяві на звільнення. А отже, відповідач зобов`язаний був видати позивачу у день звільнення (23.09.2024) копію наказу (розпорядження) про звільнення, чого не зробив. Оскільки, відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58, днем звільнення вважається останній день роботи працівників, то суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.09.2024. [PERSON] у позові просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.09.2024 по 25.10.2024. У період з 24.09.2024 по 25.10.2024 кількість робочих днів складала - 24. Виходячи із принципу диспозитивність цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбачений ч. 5 ст. 235 КЗпП України, за період з 24.09.2024 по 25.10.2024 у розмірі 41 182,80 грн. виходячи із розрахунку: 24 робочих днів х 1 715,95 грн. середньоденна заробітна плата = 41 182,80 грн. Суд відхиляє доводи відповідача щодо неправомірності використання для розрахунку сум вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу розмір нарахованої заробітної плати [PERSON] за липень та серпень 2024 року та з січня по грудень 2023 р., яка включає всі надбавки і премії, що начебто були неправомірно нараховані позивачу, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами такі обставини. Також, матеріали справи не містять доказів про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності. Суд звертає увагу, що структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої, заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Таким чином, премії надбавки та інші заохочувальні виплати входять в структуру заробітної плати, а отже їх врахування під час обрахунку середньоденної заробітної плати з метою виплати сум вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу повністю відповідає законодавчим приписам. Розмір нарахованої [PERSON] заробітної плати, який береться судом до уваги під час обрахунку сум вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу містяться у довідках та розрахункових листках, які складені та видані ДП «Укрспирт» та наявні в матеріалах справи. Матеріалами справи підтверджується належне виконання [PERSON] роботи, у період з березня 2022 р. по вересень 2024 р. включно. Зважаючи на що, виходячи з норм ст. 43 Конституції України, ст. 21 ЗУ «Про оплату праці», ст. 21 КЗпП України, Конвенції №29 Міжнародної організації праці (МОП) про примусову або обов`язкову працю, усталеної практики ЄСПЛ щодо виконання статті 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції з прав людини, в контексті захисту права власності, суд приходить до висновку про правомірність очікувань позивача на отримання заробітної плати та сплату інших компенсаційних виплат передбачених трудовим законодавством. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 5 043,65 грн. Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь держави судовий збір у сумі 2 885,37 грн. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 2 885,37 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved