Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] про зміну режиму власності та визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він є співвласником квартири [ADDRESS] , загальною площею - 53,9 кв.м, яка складається з двох кімнат. Спірна квартира була придбана під час шлюбу з відповідачкою [PERSON] , та належить їм на праві спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу між ними, відповідачка залишилась проживати у спірній квартирі та користується нею одноосібно. У даній квартирі зареєстрований він, його син від іншого шлюбу та відповідачка. Згідно з технічним паспортом на квартиру, спірна квартира є двокімнатною, житлова площа - 28.1 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 16,8 кв.м., 2-а кімната - 11,3 кв.м., кухня - 8,8 кв.м., ванна кімната - 2,6 кв.м., туалет - 1,2 кв.м, коридор - кв.м., передня з вбудованою шафою - 12,0 кв.м., лоджия - 1,2 кв.м. Загальна площа квартири - 53,9 кв.м. Кімнати в квартирі ізольовані. Оскільки він та відповідачка не можуть дійти домовленості у користуванні квартирою, порядку оплати комунальних послуг, відповідачка чинить перешкоди у користуванні квартирою, він змушений звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене, просить суд змінити правовий режим майна з спільної сумісної власності, припинивши його, на спільну часткову власність, визначивши по 1/2 частки кожному співвласнику житлової квартири [ADDRESS] , та встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у його користування виділити житлову кімнату площею 16,8 кв. м.; у користуванні відповідачки залишити житлову кімнату, площею 11,3 кв.м; в загальному користуванні залишити: кухню - 8,8 кв.м.; передню з вбудованою шафою - 12,0 кв.м.; ванну кімнату - 2,6 кв.м.; лоджії - 1,2 кв.м; туалету - 1,2 кв.м. У підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та прохав їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] , на підставі рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05.04.2005 року №2-346/2016, що підтверджується копією Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №17264773 від 02.01.2008 року. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , який виданий 05.06.2007 року Павлоградським міжміським бюро технічної інвентаризації та зареєстрований у реєстрі за №10-26, квартира знаходить на першому поверсі п`ятиповерхового будинку, та складається з двох жилих кімнат: 1-а кімната - 16,80 кв.м.; 2-а кімната 11,30 кв.м.; жила площа квартири 28,10 кв.м.; кухні - 8,80 кв.м.; ванної кімнати 2,60 кв.м.; туалету 1,20 кв.м.; передньої 12,0 кв.м.; лоджії 1,20 кв.м.; загальна площа квартири 53,90 кв.м. Відповідно до висновку про вартість майна, ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 115513,00 грн. без ПДВ. Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , яке видане 03 серпня 2016 року Першотравенським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] , [INFO] , 03 серпня 2016 року змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , про що було складено відповідний актовий запис за №7. На даний час сторони у справі не можуть дійти домовленості у користуванні квартирою, порядку оплати комунальних послуг, а також відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд приходить до наступного. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляду справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Отже, відповідно до статті 8 Європейської Конвенції захисту прав людини та основних свобод кожен має право на повагу до житла. За змістом ст.1 Протокола 1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.2-5 ст. 13 цього Кодексу. За змістом ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно зі ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За нормою ст. 310, ч.4 ст. 311 ЦК України фізична особа має право на місце проживання та на вільний вибір місця проживання, його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Нормою ст. 150 ЖК України врегульовано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Також при розгляді справи суд виходить зі змісту ч. 3 ст. 269, ч.1 ст. 270, ч.1 ст. 271 ЦК України. Так, фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. До особистих немайнових прав, зокрема, відноситься право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Ч.1,2 ст.275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, який здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Як визначено ст. 276 ЦК України, фізична особа, діями якої порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язана вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до приписів ч.4 ст.263 ЦПК України суд при розгляді справи враховує правові висновки, здійснені Верховним Судом. Так, власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. За змістом ч.1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Виходячи із закріпленого ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України обов`язку доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Так, судом встановлено наявність підстав для визначення порядку користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , у спосіб, визначений позивачем, що відповідає законодавчо встановленим способам захисту цивільного права. Таким чином, необхідно виділити у користування позивача [PERSON] житлову кімнату, площею 16,8 кв.м, а відповідачці житлову кімнату площею 11,3 кв.м. Крім того, у спільному користуванні сторін необхідно залишити: кухню, площею 8,8 кв.м; передню з вбудованою шафою, площею 12,0 кв.м.; ванну кімнату, площею 2,6 кв.м; туалет, площею 1,2 кв.м.; лоджію, площею 1,2 кв.м. Визначаючи порядок користування квартирою у вказаний спосіб суд наголошує, що такий порядок не порушує визначені частки сторін у праві спільної часткової власності, а також враховує права та інтереси третіх осіб, за відсутності доказів протилежного. Згідно з ч.1,2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 89, 213 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). За нормою ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, та повне визнання відповідачкою позовних вимог, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідачки підлягає стягненню у дохід держави судовий збір в розмірі 50% в сумі 605,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved