Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 липня 2024 року вона підписала з ТОВ «Лігл» договір № 20072401 про надання їй правничих послуг. Зазначає, що нею відразу було сплачено 2\~000 грн. на реквізити банківської картки, а юридичні послуги у договорі оцінені виконавцем у розмірі 6\~000 грн. та 4\~000 грн. нею було сплачено готівкою, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 22 липня 2024 року. Вказує, що 20 липня 2024 року вона надала матеріали для написання звернення до Європейського суду з прав людини та 22 липня 2024 року вона доповнила матеріали для написання звернення, виконавши зобов`язання перед ТОВ «Лігл» у повному обсязі. 07 серпня 2024 року вона дізналась про те, що юрист, яка відповідала за надання їй юридичних послуг, у відповідача не працює, а після її звільнення не було призначено іншого юриста для виконання зобов`язань за укладеним договором. Отже, вона усвідомила, що стала жертвою шахраїв в особі ТОВ «Лігл», якими порушено її права споживача, і 15 серпня 2024 року звернулась до офісу відповідача у місті Дніпрі з листом від 14 серпня 2024 року про припинення дії договору та повернення сплачених нею коштів у зв`язку з невиконанням договору, який відправила лист про розірвання договору до головного офісу ТОВ «Лігл». 19 вересня 2024 року вона направила заяву про розірвання спірного договору на адресу електронної пошти відповідача та 23 вересня 2024 року отримала на електронну пошту лист відповідача з відмовою від розірвання договору. У зв`язку з чим позивач звернулась до суду з цим позовом, в якому просила розірвати договір на виконання індивідуального замовлення з надання правничих послуг №20072401 від 20 липня 2024 року, який укладено між нею і ТОВ «Лігл» та стягнути з відповідача на її користь передоплату у розмірі 6\~000 грн., а також 100% вартості наданої послуги згідно з ч. 1 ст. 23 Закону №1023-ХІІ за порушення відповідачем умов пп. 1.1. та п. 1.2. зазначеного договору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2025 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження. 18 березня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська замінено найменування відповідача у зв`язку зі зміною його назви. Позивач надала суду заяву в якій просила задовольнити її позов у повному обсязі та розглянути справу без її участі, а також не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 18 березня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що 20 липня 2024 року між ТОВ «Лігл» (виконавець) та [PERSON] (замовник) було укладено договір про надання правничої допомоги №20072401 (а. с. 5). Відповідно до пункту 1.1. вищевказаного договору виконавець приймає до виконання доручення замовника про надання юридичних послуг, а замовник зобов`язується оплатити послуги. Виконавець має право запрошувати третіх осіб (субвиконавців), види та об`єм послуг, які буде виконувати субвиконавець, виконавець визначає самостійно. Пунктом 1.2. договору про надання правничої допомоги встановлено характер та види юридичних послуг: звернення в Європейський суд. Згідно із пунктом 1.3. виконавець приступає до виконання робіт після отримання попередньо внесеної суми, зазначеної в п.3.1. цього договору. Відповідно до змісту п. п. 3.1. та 3.2. вказаного договору вартість надання юридичних послуг, зазначених у п. 1.2. цього договору становить 6\~000 грн., а замовник сплачує кошти за вищевказані послуги в наступні терміни: 2\~000 грн. (внесено) та 30 липня 2024 року 4\~000 грн. Як вбачається з наявної в матеріалах справи квитанції до прибуткового касового ордера від 22 липня 2024 року, від [PERSON] прийнято ТОВ «Лігл» суму 4 000 грн. в якості оплати за договором про надання юридичних послуг (а. с. 6). При цьому,\~зі змісту\~п.\~3.2.\~договору про надання правничої допомоги №20072401 від 20 липня 2024 року також вбачається, що сума в розмірі 2\~000 грн. була вже сплачена [PERSON] , що підтверджується дублікатом чека про сплату 20 липня 2024 року грошових коштів в сумі 2\~000 грн. на картку [NUMBER] (а. с. 6). Розділ 4 договору про надання правничої допомоги №20072401 від 20 липня 2024 року передбачає, що договір вступає в силу з моменту підписання сторонами. Договір може бути розірваний, як замовником, так і виконавцем, у випадку, передбаченому цим договором та діючим законодавством України. Факт надання послуг та термін дії цього договору закінчується підписанням акта про надання юридичних послуг, який є невід`ємною частиною цього договору. В матеріалах справи також наявне звернення [PERSON] до ТОВ «Лігл» про невиконання відповідачем договору та проханням повернути сплачені нею кошти в розмірі повної вартості послуг у сумі 6\~000 грн. з доказами його направлення 15 серпня 2024 року на адресу ТОВ «Лігл», а також поштовим конвертом, який повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 7). Також матеріали справи містять заяву [PERSON] від 19 вересня 2024 року з проханням розірвати договір №20072401 від 20 липня 2024 року через ненадання їй правничих послуг, з проханням повернути сплачені нею кошти в розмірі 6\~000 грн. (а. с. 10). З матеріалів справи встановлено, що ТОВ «Лігл» 23 вересня 2024 року надало відповідь позивачу, в якій повідомили, що за результатами розгляду звернення [PERSON] від 19 вересня 2024 року з посиланням на ч. 1 ст. 651 ЦК України вимоги [PERSON] вважають безпідставними і такими, що не підлягають виконанню, а договір вважають чинним (а. с. 11). Як вбачається з матеріалів справи та відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «Лігл» змінило свою назву на ТОВ «Астроніс». Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Правовими наслідками розірвання договору є припинення зобов`язання (ч. 2 ст. 653 ЦК України) та відсутність права сторін вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4 ст. 653 ЦК України). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1,2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 615 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільнює винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно із ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Аналіз положень ст. 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, встановлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає обов`язок довести відсутність своєю вини саме на цю особу. Правовідносини сторін за спірним договором регулюються положеннями Глави 63 ЦК України, де відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Статтею 906 ЦК України встановлено відповідальність виконавця за порушення договору про надання послуг, у зв`язку з цим, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Частинами 1, 6 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили. В постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №910/1394/16 викладений висновок про те, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 ЦК України). За змістом ст. ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи . Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задоволити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з врахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17. У постанові Верховного Суду від 7 серпня 2018 року у справі № 910/7981/17 зазначено, що розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 916/612/19, від 14 липня 2021 року у справі № 911/1442/19 та від 7 жовтня 2021 року у справі № 904/2903/20. Відповідно до п. 4.3. договору про надання правничої допомоги №20072401 від 20 липня 2024 року факт надання послуг та термін дії цього договору закінчується підписанням акту про надання юридичних послуг, який є невід`ємною частиною цього договору. Варто зазначити, що суду не надано відповідного акту з підписами сторін договору, яким закінчується термін дії договору, тому вказаний договір є чинним на час звернення до суду з цим позовом. Крім того, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем оспорюваного договору, тобто, відповідачем не спростовано у встановленому законом порядку невиконання договору. Вищезазначене свідчить про неналежне виконання ТОВ «Лігл» обумовленого сторонами п. 2.1.4. договору про надання правничої допомоги №20072401 від 20 липня 2024 року, яким гарантовано сумлінне виконання останнім своїх обов`язків з надання замовнику якісної юридичної (правової) допомоги. Крім того, п. 2.3.6. вищевказаного договору встановлено обов`язок виконавця повідомляти замовника безпосередньо телефонним зв`язком (в т.ч. SMS), поштовим зв`язком з метою інформування про обставини справи, однак факту інформування [PERSON] про виконання умов договору під час судового розгляду не було встановлено. Відповідно до ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Отже,\~наведене свідчіть\~про те,\~що існують\~законні підстави\~для розірвання\~укладеного сторонами\~договору про надання правничої допомоги №20072401 від 20 липня 2024 року, а тому суд вважає необхідним розірвати зазначений договір, оскільки, такий спосіб захисту порушеного права, у вказаному випадку, сприятиме ефективному відновленню прав позивача, як споживача послуг. Відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 06 лютого 2020 року №910/13271/18, після розірвання договору виникає право вимагати через суд повернення безпідставного набутого майна за розірваним договором на підставі ст. 1212 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи, що позивач довів, що мають місце підстави для розірвання договору, оскільки відповідач не приступив до виконання зобов`язань за договором, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачені нею грошові кошти в сумі 6 000 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України. Стаття 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. При цьому, права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) передбачені у ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Пунктом 11 частини 1 статті 23 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги - у розмірі ста відсотків вартості виконаної роботи (наданої послуги). Отже, посилання позивача на п. 11 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про захист прав споживачів» як на підставу для стягнення на користь позивача ста відсотків вартості наданої послуги є безпідставним, оскільки положення вказаної статті закону передбачають відповідальність у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єктів господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, та є по своїй суті адміністративно-господарськими санкціями штрафами, які зараховуються до державного бюджету, як це зазначено у ч. 2 ст. 23 ЗУ «Про захист прав споживачів». Враховуючи вищезазначене, за встановлених судом обставин в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню лише в частині розірвання договору та стягнення з відповідача сплачених за його умовами коштів на користь позивача. Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду з позовом позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому на підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір стягується пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в загальному розмірі 1\~816,80 грн., враховуючи задоволену вимогу немайнового характеру в розмірі 1 211,20 грн. та часткове задоволення позовної вимоги майнового характеру 605,60 грн. (6 000 грн. х 1\~211,20 грн. / 12 000 грн.), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial