Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що 05.03.2019 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір інвестиційної позики, відповідно до умов якого останньому в цільову інвестиційну позику було передано грошові кошти в сумі 200000 доларів США, на строк до 05.03.2024 року. Умовами п.п.1.4, 1.5 договору було передбачено сплату позичальником інвестору 5% від суми позики, починаючи з 01.03.2020 року, розраховуючись кожного наступного року не пізніше 01 березня в межах строку дії договору, а згідно п.п.1.4.1, 1.6.3 договору сплату позичальником інвестору 25% від суми позики, що мають бути сплачені разом із поверненням позики, тобто 05.03.2024 року. На виконання умов п.2.3 договору та цільового використання інвестиційних коштів, відповідач [PERSON] надав позивачу копії договорів купівлі-продажу, а саме: -копію договору купівлі-продажу майнових прав №910А від 09.08.2019 року, предметом якого була квартира [ADDRESS] , вартість майнових прав становила 534900 грн., що еквівалентно 21396 доларам США; -копію договору купівлі-продажу майнових прав №142 ПМ від 09.08.2019 року, предметом якого було паркувальне місце [ADDRESS] , вартість майнових прав становила 175000 грн., що еквівалентно 7000 доларам США; -копію договору купівлі-продажу майнових прав №141 ПМ від 09.08.2019 року, предметом якого було паркувальне місце [ADDRESS] , вартість майнових прав становила 175000 грн., що еквівалентно 7000 доларам США; -копію договору купівлі-продажу майнових прав №803А від 09.08.2019 року, предметом якого була квартира [ADDRESS] , вартість майнових прав становила 436575 грн., що еквівалентно 17462 доларам США; -копію договору купівлі-продажу майнових прав №804А від 09.08.2019 року, предметом якого була квартира [ADDRESS] , вартість майнових прав становила 436575 грн., що еквівалентно 17463 доларам США; -копію договору купівлі-продажу майнових прав №810А від 09.08.2019 року, предметом якого була квартира [ADDRESS] , вартість майнових прав становила 535650 грн., що еквівалентно 21426 доларам США; -копію договору купівлі-продажу майнових прав №143 ПМ від 09.08.2019 року, предметом якого було паркувальне місце [ADDRESS] , сплачено 100% вартості майнових прав; -копію договору купівлі-продажу майнових прав №144 ПМ від 09.08.2019 року, предметом якого було паркувальне місце №144 в будинку [ADDRESS] , сплачено 100% вартості майнових прав; -копію договору купівлі-продажу від 19.05.2019 року, предметом якого була квартира [ADDRESS] , вартістю 986700 грн., що еквівалентно 37651 долару США. Вказані договори укладались від імені відповідача [PERSON] та від імені його дружини відповідачки [PERSON] , які зі слів [PERSON] також приймала участь в реалізації спланованого ними бізнес проекту. В липні 2022 року [PERSON] повідомив, що об`єкти нерухомості, на які в 2019 році набуті майнові права, введені в експлуатацію та за ними зареєстровано право власності. Отже, наступним етапом є проведення ремонтних робіт та виставлення майна на продаж. Через деякий час відповідач попросив збільшити розмір інвестиційної позики на 200000 доларів США, оскільки витрати на проведення ремонтних робіт значно перевищили суму залишку коштів після придбання майнових прав та нерухомості в 2019 році, а також запропонував придбати квартиру в ЖК «Рівер Парк», на який дуже великий попит. В зв`язку з цим, 26.12.2022 року було укладено додаткову угоду, якою внесено зміни до п.1.1 договору, через що сукупний розмір інвестиційної позики склав 400000 доларів США. На підтвердження ціноутворення витрат на проведення ремонтних робіт, придбання квартири в зазначеному вище ЖК, тобто цільового використання інвестиційних коштів, було надано розрахунок витрат, а також копію договору купівлі-продажу від 17.02.2023 року квартири [ADDRESS] . В 2023 році відповідач запропонував вкластись у придбання землі та будівництва будинку, розташованого в садовому товаристві, в зв`язку із чим 14.08.2023 року було погоджено збільшити розмір інвестиційних коштів на 100000 доларів США та укладено додаткову угоду №2, якою внесено зміни до п.1.1 договору, внаслідок чого сукупний розмір інвестиційної позики склав 500000 доларів США. На підтвердження цільового використання коштів відповідач надав копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.10.2023 року з кадастровим номером 1221486200:01002:0140 та садового будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позивачем було виконано в повному обсязі умови договору інвестиційної позики. В свою чергу відповідач сплатив узгоджені 5% річних лише за період з 01.03.2020 року по 01.03.2021 року в розмірі 10000 доларів США та в березні 2022 року зазначив, що з огляду на повномасштабне вторгнення РФ на територію України, вартість на нерухомість суттєво знизилась, в зв`язку із чим він зараз не хоче здійснювати продаж майна, оскільки вони втратять прибуток. В зв`язку з цим, в період з 02.03.2021 року по 01.03.2022 року відповідач сплатив лише половину розміру відсотків в сумі 5000 доларів США. В подальшому відсотки не сплачував. Враховуючи, що позивач із розумінням поставився до існуючого положення відповідача, ними було в усній формі погоджено, що сплату відсотків за користування коштами, передбачених договором, відповідач в повному обсязі сплатить позивачу разом із поверненням основної частини позики та винагороди, тобто 05.03.2024 року. Таким чином, у вказаний строк відповідач мав повернути інвестиційні кошти в сумі 500000 доларів США, відсотки за користування коштами в сумі 50000 доларів США та винагороду інвестора в сумі 125000 доларів США, а всього повернути 675000 доларів США. Посилаючись на те, що відповідач [PERSON] у встановлений строк вказану суму коштів не повернув, а також, що надані в інвестиційну позику кошти було використано відповідачами, які є подружжям, з метою отримання спільного прибутку, внаслідок чого останні несуть солідарну відповідальність перед позивачем, останній просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за інвестиційним договором позики в розмірі 500000 доларів США, що еквівалентно 20625400 грн.; 5% річних за користування позикою в розмірі 50000 доларів США, що еквівалентно 2062540 грн.; винагороду інвестора в розмірі 125000 доларів США, що еквівалентно 5156350 грн., а також у відповідності до умов п.4.2 договору пеню в сумі 109025 доларів США, що еквівалентно 4497368 грн. \~ \~ \~ \~У наданому відзиві представник відповідача Заборіна В.В. не заперечувала фактичні обставини щодо укладення між позивачем та [PERSON] договору інвестиційної позики від 05.03.2019 року та додаткових угод №1 та №2 до нього, отримання останнім за цими договорами коштів в сумі 500000 доларів США та подальшого придбання за ці кошти разом із відповідачкою зазначених в позові об`єктів нерухомості, які після поліпшення повинні були бути продані з метою отримання прибутку для себе та інвестора. В подальшому, через повномасштабне вторгнення РФ на територію України, вартість нерухомого майна суттєво знизилась, в зв`язку із чим здійснювати його продаж фінансово було невигідно. Через це та скрутне фінансове становище відповідач сплатив лише половину відсотків в сумі 5000 доларів США. 28.02.2022 року Торгово-промислова палата України оприлюднила офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорними обставинами з 24.02.2022 року військову агресію РФ проти України. Таким чином, відповідач повідомив позивача про виниклі форс-мажорні обставини, які потягли за собою зниження вартості нерухомого майна, попиту на купівлю об`єктів нерухомості в м.Дніпрі, підвищення курсу валюти долара США, внаслідок чого відповідачі не мали можливості сплачувати відсотки та здійснити продаж об`єктів нерухомості, щоб повністю повернути інвестиційну позику, відсотки та винагороду інвестору, що в свою чергу було прийнято позивачем. Також представник відповідача посилався на відсутність підстав для застосування штрафних санкцій з огляду на положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. З урахуванням цього, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.09.2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Також ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.09.2024 року було задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Протокольною ухвалою суду від 02.12.2024 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] під час розгляду справи просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у поданому відзиві. Відповідачка [PERSON] за неодноразовими викликами до суду не з`явилась, про поважність причин своєї неявки не повідомила, відзиву на позов не надала, явку свого представника не забезпечила. При цьому, суд враховує, що остання є дружиною іншого відповідача [PERSON] . Направлені їй за зареєстрованим місцем проживання ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками на адресу суду не повертались. Відповідачкою було отримано повістку про виклик в судове засідання, призначене на 05.11.2025 року, що свідчить про її обізнаність про наявність в провадженні суду даної справи. В подальшому направлені відповідачці судові повістки повертались за закінченням терміну зберігання. Відомостей про засоби зв`язку, адреси електронної пошти, відповідачкою не представлено. За вказаних обставин, суд визнав за можливе провести подальший розгляд справи за відсутності відповідачки [PERSON] . \~ \~ \~ \~Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, а також дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. \~ \~ \~ \~Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05.03.2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір інвестиційної позики, п.1.1 якого було передбачено передачу інвестором позичальнику в цільову інвестиційну позику грошових коштів в сумі 200000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору еквівалентно 5364000 грн. \~ \~ \~ \~Пунктом 1.2 договору було передбачено, що інвестиційні кошти є цільовими і повинні використовуватись позичальником тільки на укладення договорів купівлі-продажу майнових прав та нерухомого майна, а також поліпшення об`єктів нерухомості з метою подальшого продажу та отримання прибутку. \~ \~ \~ \~Пунктами 1.4, 1.4.1, 1.5 договору встановлено, що за надання цільової інвестиційної позики позичальник щорічно, 01 березня, виплачує інвестору 5% від суми інвестиційної позики, а також при поверненні позики сплачує винагороду інвестора в розмірі 25% від суми інвестиційної позики. Строком повернення коштів в п.1.6 договору було визначено 05.03.2024 року. 26.12.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору інвестиційної позики від 05.03.2019 року, згідно п.1.1 якої розмір інвестиційної позики було збільшено до 400000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору еквівалентно 14627440 грн. Відповідно до укладеної між останніми додаткової угоди №2 від 14.08.2023 року до договору інвестиційної позики від 05.03.2019 року, розмір інвестиційної позики було збільшено до 500000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору еквівалентно 18284300 грн. Факт укладення та підписання договору від 05.03.2019 року та додаткових угод №1 та №2 до нього, копії яких долучено до позову, а також отримання за останніми від позивача коштів в сумі 500000 доларів США, відповідачем [PERSON] не заперечувався, що вбачається з відзиву його представника та пояснень останнього під час розгляду справи. Також встановлено та вбачається з долучених до позову документів, що на виконання умов п.2.3 договору та цільового використання інвестиційних коштів, відповідач [PERSON] надав позивачу копії договорів купівлі-продажу, а саме: -договору купівлі-продажу майнових прав №910А від 09.08.2019 року, предметом якого була квартира [ADDRESS] (покупець [PERSON] ); -договору купівлі-продажу майнових прав №142 ПМ від 09.08.2019 року, предметом якого було паркувальне місце [ADDRESS] (покупець [PERSON] ); -копію договору купівлі-продажу майнових прав №141 ПМ від 09.08.2019 року, предметом якого було паркувальне місце [ADDRESS] (покупець [PERSON] ); -договору купівлі-продажу майнових прав №804А від 09.08.2019 року, предметом якого була квартира [ADDRESS] (покупець [PERSON] ); -договору купівлі-продажу майнових прав №810А від 09.08.2019 року, предметом якого була квартира [ADDRESS] (покупець [PERSON] ); -договору купівлі-продажу майнових прав №143 ПМ від 09.08.2019 року, предметом якого було паркувальне місце [ADDRESS] (покупець [PERSON] ); -договору купівлі-продажу майнових прав №144 ПМ від 09.08.2019 року, предметом якого було паркувальне місце [ADDRESS] (покупець [PERSON] ); -договору купівлі-продажу від 19.05.2019 року, предметом якого була квартира [ADDRESS] (покупці по частці [PERSON] та [PERSON] , що перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27.09.2013 року згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] ); -договорів купівлі-продажу від 12.10.2023 року земельної ділянки з кадастровим номером 1221486200:01:002:0140 та садового будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS] (покупець [PERSON] ). Крім того, відповідачем було надано довідки про 100% оплату вартості майнових прав за відповідними договорами купівлі-продажу майнових прав, довідки про оціночну вартість об`єктів нерухомості. Згідно долучених до позову Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав також вбачається набуття відповідачем [PERSON] за договором купівлі-продажу майнових прав №803А від 09.08.2019 року, майнових прав на квартиру [ADDRESS] . Крім того, вказаними Інформаційними довідками підтверджується державна реєстрація права власності за відповідачами на придбані об`єкти нерухомості, у т.ч. на об`єкти нерухомості, що були предметом договорів купівлі-продажу майнових прав, після введення їх в експлуатацію. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 19.05.2019 року, предметом якого була квартира [ADDRESS] , відповідачі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27.09.2013 року, що підтверджено при укладені договору свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] ). Під час розгляду справи представник відповідача [PERSON] не заперечувала, що на момент укладення останнім договору інвестиційної позики з позивачем та додаткових угод, отримання коштів за цим договором та додатковими угодами, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою [PERSON] , а також, що саме отримані за договором кошти використовувались ними для придбання зазначеної вище нерухомості в рамках спланованого ними бізнес-проекту. Згідно з ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст.11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Частиною першою\~ст.526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою\~ст.1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21), зроблено висновок, що «стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 року у справі №629/5364/13-ц (провадження №61-22477св18), зазначено, що «договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей. Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.04.2023 року у справі №161/11436/21 (провадження №61-625св22), зроблено висновок, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки». Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~ст.192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. \~ \~ \~ \~Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст.533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі №14-134цс18. Також суд враховує, що солідарна відповідальність у зобов`язальному праві - це відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо. Солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі №569/96/17, від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12). \~ \~ \~ \~Згідно з ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує ч.4 ст.65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2 ст.65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц. Перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, у солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі №205/4616/15-ц, від 02 листопада 2022 року у справі №754/6033/18, від 28 червня 2023 року у справі №712/13196/21, від 27 березня 2024 року у справі №359/950/16-ц. Як встановлено судом, не заперечувалось відповідачем [PERSON] та не спростовано відповідачкою [PERSON] , договір інвестиційної від 05.03.2019 року, додаткова угода №1 до цього договору від 26.12.2022 року та додаткова угода №2 від 14.08.2023 року, укладались між позивачем та відповідачем [PERSON] в період перебування останнього у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою [PERSON] . Отримані у позику кошти відповідачами було використано спільно на зазначені в договорі цілі, для придбання нерухомого майна та майнових прав, про що свідчать відповідні договори купівлі-продажу, покупцями у яких виступали як [PERSON] , так і [PERSON] , що свідчить про використання коштів останніми в інтересах сім`ї з метою отримання спільного прибутку. Також позивачем зазначено, вбачається з долучених ним письмових розписок та не спростовано відповідачами, що зобов`язання за договором інвестиційної позики [PERSON] , як позичальником виконано в повному обсязі не було, у встановлений в договорі строк суму позики в розмірі 500000 доларів США, винагороду в розмірі 25% від суми позики, тобто в розмірі 125000 доларів США не повернуто, Проценти за користування позикою сплатив лише в сумі 15000 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою від 02.03.2021 року на суму 10000 доларів США та розпискою від 04.03.2022 року на суму 5000 доларів США. Таким чином, загальна заборгованість за договором позики становить 675000 доларів США., що еквівалентно 27844290 грн., з яких: сума позики в розмірі 500000 доларів США, що еквівалентно 20625400 грн.; проценти за користування позикою в розмірі 50000 доларів США, що еквівалентно 2062540 грн.; винагороду інвестора в розмірі 125000 доларів США, що еквівалентно 5156350 грн. (еквівалент за офіційним курсом НБУ станом на момент складання позову 29.08.2024 року: 41,2508 грн. до 1 долару США). З урахуванням наведених обставин, положень законодавства та правових висновків Верховного Суду, суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог в цій частині, стягнувши зазначену вище заборгованість з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача. В частині заявлених вимог про стягнення з відповідачів пені в розмірі 109025 доларів США, суд враховує наступне. Відповідно до позовної заяви вказана пеня була нарахована згідно умов п.4.2 договору інвестиційної позики від 05.03.2019 року, яким передбачено, що за несвоєчасне повернення суми позики або її частини, а також несплату відсотків за користування позикою інвестор має право вимагати від позичальника сплати неустойки (пені) в розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Згідно наведеного в позові розрахунку така пеня розрахована позивачем в частині несвоєчасної сплати відсотків за період з 02.03.2022 року по 29.08.2024 року в сумі 20025 доларі США, а в частині несвоєчасного повернення позики за період з 05.03.2024 року по 29.08.2024 року в сумі 89000 доларів США. Як зазначено позивачем в позовній заяві, після оголошення в країні воєнного стану, зниження вартості нерухомого майна та скрутного матеріального стану відповідача, з останнім в усній формі було погоджено щодо сплати відсотків за користування позикою разом із поверненням основної частини коштів, тобто 05.03.2024 року. Поряд з цим, в позовній заяві позивачем заявлено пеню за несвоєчасну сплати таких відсотків, розраховану починаючи з 02.03.2022 року. Крім того, суд враховує, що Законом України « Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»№2120-ІХ від 15.03.2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, було доповнено пунктом 18 в наступній редакції: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Таким чином, законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (п.18 «Прикінцевих та перехідних положень»\~ЦК\~України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором позики. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.141 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог, на користь позивача слід стягнути судовий збір по 7872 грн. 80 коп. з кожного відповідача. \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: approved