Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

У січні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «ЛВР Алко», в якому просив суд розірвати трудовий договір, укладений між сторонами. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він з 25.10.2022 року працює у ТОВ «ЛВР АЛКО» на посаді директора департаменту. Вирішивши звільнитись з даної посади, позивач 07 жовтня 2024 року подав заяву про звільнення за взаємною згодою сторін, направивши її керівнику відділу кадрів через месенджер WhatsApp. Проте жодних дій з боку роботодавця здійснено не було. 13 листопада 2024 року позивач повторно направив заяву про звільнення за власним бажанням рекомендованим листом на ім`я директора підприємства з вимогою звільнити його та здійснити розрахунок протягом п`яти днів. За його твердженням, заява була отримана відповідачем 21 листопада 2024 року, що підтверджується конвертом та квитанцією з номером трекінгу. Оскільки, відповідач так і не звільнив його із займаної посади, позбавивши можливості у інший спосіб припинити трудові відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВР АЛКО» і, відповідно, працевлаштуватися на іншу роботу, тому він вимушений звернутися до суду. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд припинити трудові відносини між ним, [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВР АЛКО» внаслідок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника відповідно до положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Ухвалою від 14.01.2025 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідачем 26.02.2025 року було подано відзив на позовну заяву, у якому останній проти позову заперечив, обґрунтовуючи це тим, що заявлені позивачем позовні вимоги є безпідставними. На думку ТОВ «ЛВР Алко», позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт подачі ним відповідно до вимог ч.1 ст. 38 КЗпП України письмових заяв від 07.10.2024 року та від 13.11.2024 року про звільнення за власним бажанням, а також отримання їх відповідачем, з огляду на що останній не міг розглянути такі заяви у зв`язку з їх відсутністю, що свідчить про недоведеність позивачем порушення його прав з боку відповідача внаслідок порушення останнім порядку звільнення з роботи відповідно до вимог ч.1 ст. 38 КЗпП України. Суд, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 25.10.2022 року позивач перебуває у трудових відносинах з ТОВ «ЛВР АЛКО», що підтверджується записом у трудовій книжці. Судом також встановлено, та підтверджено наданими доказами, що [PERSON] користуючись своїм правом на розірвання трудового договору з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВР АЛКО», 07.10.2024 року направив заяву про звільнення за власним бажанням керівнику відділу кадрів через месенджер WhatsApp. Не отримавши жодної відповіді, 13.11.2024 року за юридичною адресою відповідача: м. Київ, вул.Бульварно Кудрявська, буд.33 Б, направив рекомендованим листом заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто висловив своє бажання щодо припинення роботи у даному Товаристві. Матеріалами справи підтверджено, що рекомендований лист № 3300500442560 від 13.11.2024 року було вручено 21.11.2024 року представнику за довіреністю ТОВ «ЛВР АЛКО» За таких обставин, оскільки на даний час трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, однак, процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана і позивач будь-яким чином не має змоги вплинути на відповідача, тому звернувся до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007, та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач стверджує, що подав заяву про звільнення за взаємною згодою сторін з 8 жовтня 2024 року, яка була відправлена керівнику відділу кадрів ТОВ «ЛВР Алко», про що свідчить наявний в матеріалах справи скрін-шот переписки в WhatsApp від 07.10.2024 р. з вищевказаною особою. Відповідач у своєму відзиві наполягав, що цей скрін-шот із месенджера WhatsApp не може вважатися належним доказом направлення заяви. Суд погоджується з цим доводом, оскільки відсутні підтвердження того, що повідомлення дійсно отримано уповноваженою особою роботодавця. Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 100 ЦПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина друга статті 77 ЦПК України). Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21). Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. ВС КГС у постановах від 11.06.2019 у справі №904/2882/18, від 24.09.2019 у справі №922/1151/18, від 28.12.2019 у справі №922/788/19, від 16.03.2020 у справі №910/1162/19, від 15.04.2021 у справі №910/8554/20 дійшов висновків, що роздруківка електронної переписки не може бути використана як доказ у справі, оскільки не відповідає вимогам ст.6 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг", не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, що унеможливлює ідентифікацію відправника повідомлення, міст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення. У всіх наведених постановах Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 зазначено, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням. Щодо направлення заяви про звільнення за власним бажанням рекомендованим листом 13 листопада 2024 року, відповідач також заперечує, оскільки наявний в матеріалах справи конверт поштового відправлення не містить жодних відміток організації поштового зв`язку, що унеможливлює встановлення його змісту, штрихового ідентифікатора поштового відправлення, дати його направлення та отримання. Проте суд не погоджується з цими доводами з огляду на наступне. Позивачем до матеріалів справи долучено копію квитанції про відправлення рекомендованого листа №63, ІД zIYKcwqtaZM, виданої АТ «УКРПОШТА» від 13.11.2024р., що містить інформацію про відстеження зазначеного відправлення за трек-номером 3300500442560, а також відсканований зворотний бік конверта, на якому чітко зазначені адреси відправника та отримувача. З наданих доказів вбачається, що відповідне поштове відправлення було прийняте оператором зв`язку 13.11.2024 р. та направлене за адресою відповідача. Згідно з інформацією поштового оператора, воно було вручено представнику за довіреністю 21.11.2024 р. Отже, факт того, що вказана кореспонденція була адресована саме відповідачеві, підтверджується не лише трекінговими даними, а й сканованою копією конверта, на якій містяться ідентифікуючі дані обох сторін. Відповідач не надав доказів, які б спростовували отримання цього відправлення або вказували на його невідповідність заявленому змісту. Відповідно до положень ст. 77, 78 ЦПК України, суд оцінює надані докази за їхньою належністю, допустимістю та достовірністю. З огляду на те, що квитанція про відправлення містить унікальний трек-номер, за яким можливо перевірити рух кореспонденції через офіційні джерела поштового оператора, а також враховуючи наявність сканованого конверта із зазначенням адрес сторін, суд визнає факт направлення позивачем заяви на адресу відповідача доведеним. Статтею 22 КЗпП України передбачено заборону будь-якого прямого або непрямого обмеження прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору. В даному випадку відповідач, як товариство яке є роботодавцем, не виконало вимоги трудового законодавства, не здійснило будь-яких дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення позивача. Позивач вжив достатніх заходів для повідомлення роботодавця про свій намір звільнитися. Відповідачем не доведено також, що позивач продовжував виконувати свої трудові обов`язки після 21 листопада 2024 року. Суд вважає, що трудові відносини між сторонами фактично припинилися, а невидача наказу про звільнення є порушення права позивача на припинення трудових відносин. Відповідно до ч. 4.Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.10.2008 року, при вирішенні питання про те, чи є спір, що виник між господарським товариством та посадовими особами товариства, які входять до складу виконавчого органу товариства або наглядової ради товариства, трудовим чи корпоративним, судам необхідно керуватися положеннями глави XV Кодексу законів про працю України. Відповідно до статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки не вирішення заяви про звільнення позивача з займаної посади є порушенням її права щодо вільного вибору праці. Таким чином, оскільки позивач не може продовжувати трудові відносини з відповідачем, не має можливості їх припинити з незалежних від нього підстав, в порядку передбаченому зазначеними вище законодавчими актами, суд вважає заявлені вимоги щодо розірвання трудових відносин обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн. згідно квитанції №7660-7514-3887-7655 від 06.01.2025 року. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved