Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позов обґрунтовано тим, що вона є тіткоюта опікуном неповнолітньої [PERSON] , яка народилася [INFO] . В свідоцтві про народження [PERSON] батьками записані [PERSON] - мати, батько - [PERSON] . Батьки [PERSON] за дитиною з самого дитинства не піклувалися, матеріальної, моральної та духовної підтримки не надавали, свідомо і навмисно ухилялися та ухиляються від виконання обов?язків по вихованню дитини, розвитком доньки жодним чином не займалися, не турбувалися про її розвиток, навчання, ігнорували потреби дитини, систематичною поведінкою доводили про байдужість до своєї доньки. Обидва батьки є хронічними алкоголіками, зловживають наркотичними препаратами. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2015 року по справі N? 199/9008/15-ц (провадження 2/199/3856/15) за позовом бабусі [PERSON] мати- [PERSON] позбавлено батьківських прав. Батько дитини неодноразово судимий, до позбавлення волі, після звільнення з місць позбавленя волі не бажає приймати участь у вихованні доньки. Бабуся дитини, [PERSON] , це мати відповідача [PERSON] наразі є особою похилого віку та вихованням [PERSON] займатися не може. Протягом цього часу позивачка доглядає за дитиною, піклується про стан її здоров`я та всебічний розвиток, утримує матеріально, вона є ФОП та має стабільний заробіток, у квартирі, де вони разом мешкають створені належні умови проживання для дитини. Після звільнення батька з місць позбавлення волі останній не цікавиться долею дитини, вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, крім того нотаріально відмовився від доньки, дівчинка разом з нею та бабусею мешкають тривалий час та саме вона займається її вихованням, розвитком та навчанням. З урахуванням цього позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] . Ухвалою суду від 23.10.2024 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26.11.2024 зобовязано орган опіки та піклування надати висновок про доцільність позбавлення батька батьківських прав. 11.02.2025 суду надано висновок органом опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради. Протокольною ухвалою суду від 13.02.2025 підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в позному обсязі , просила позов задовольнити повністю з підстав викладених у позові . Відповідач у судове засідання з розгляду справи не з`явився про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв`язку із неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Представник органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради в судовому засіданні пітримала раніше наданий суду висновок про доцільність позбавлення батька батьківських прав та просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дитини [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане повторно 28.07.2011, батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2015 року по справі N? 199/9008/15-ц (провадження 2/199/3856/15) за позовом бабусі [PERSON] мати- [PERSON] позбавлено батьківських прав. Рішенням Амур-Нижньодніпровської районної ради від 19.02.2006 дитині [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Батько дитини [PERSON] неодноразово судим, останній раз вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2015 року засуджений до позбавлення волі строком на 4 роки 9 місяців, що підтверджується копію довідки з установи відбування покарання від 28.06.2015 . Рішеннням виконавчого комітету Новокодацької районної у місті Дніпрі ради від 23.10.2020 № 510 [PERSON] призначено опікуном над малолітньою [PERSON] , [INFO] . В матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 10.09.2024, в якій останній зазначив, що з моменту народження дитини [PERSON] не піклувався, матеріально не підтримував її, відсутній психо-еемоційний зв`язок з дитиною, тому надав ззгоду на позбавлення його батьківських прав. Висновком Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 11.02.1025 №3/9-13 визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] . Судом також встановлено, що відповідно до довідки № 6436 від 09.08.2024 позивач разом з [PERSON] та бабусею [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , позивач [PERSON] є ФОП та займається підприємницькою діяльністю. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначається, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. З метою вирішення цього спору судом також отримано висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо доньки [PERSON] , оскільки останній ухиляється від виконання батьківського обов`язку по його вихованню та утриманню. Аналізуючи зміст вказаного висновку встановлено, що [PERSON] актично повністю самоусунувся від виховання та утримання доньки , жодним чином не турбується про її здоров`я, фізичний, психічний та розумовий розвиток. Оцінюючи доводи сторони позивача, в тому числі поведінку батька до і після подання позову про позбавлення його батьківських справ, судом встановлено, що батько дитини [PERSON] не займається вихованням дитини, не піклується про неї, матеріально не забезпечує, неодноразово судимий, до позбавлення волі, після звільнення з місць позбавленя волі не бажає приймати участь у вихованні доньки, що також підтверджується нотаріально посвідченою заявою, в якій він надав згоду на позбавлення батьківських прав відносно доньки [PERSON] , що фактично свідчить про визнання позову останнім. У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У рішенні від 16.07.2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Суд, вирішуючи цей спір, на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року у справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21, Верховний Суд дійшов висновку, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав (постанова Верховного Суду від 26.01.2022 року у справі № 203/3505/19). З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи обгрунованість висновку органу опіки та піклування, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у зв`язку з чим слід позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] . Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої статті 15 СК України, статті 180 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу, у тому числі і щодо обов`язку утримувати дитину. Такий обов`язок матері, батька відповідно до частини першої статті 121 СК України ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Оскільки у справі в тановлено, що мати дітей позбавлена батьківських прав, то відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У справі встановлено, що дитина тривалий час проживають разом з опікуном [PERSON] , яка має право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Відповідно до частини статті 191 СК України аліменти підлягають стягненню з дня подачі заяви. За таких обставин суд вважає, що позовна вимога [PERSON] щодо стягнення із [PERSON] аліментів на утримання доньки у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на кожну дитину, починаючи з 12.09.2024 і до досягнення дитиною повноліття, є обґрунтованою та підлягає задоволенню відповідно до статті 183 СК України.

Outcome: approved