Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі [PERSON] , позивач) в інтересах якої діє адвокат Бовшик Микола Юрійович (далі адвокат Бовшик М.Ю., представник позивача) звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] (далі [PERSON] , відповідач) про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В обґрунтування позовних вимог зазначають, що сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що діти проживають разом з мамою і повністю перебувають на її утриманні. Відповідач частково надає грошові кошти на утримання дітей, але кошти надходять нерегулярно, з певною затримкою і їх розмір не достатній для забезпечення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, марального і соціального розвитку дітей. Відповідач цілком здоровий та працездатний, має стабільний дохід у вигляд грошових коштів. Інших дітей не має, аліментів іншим особам не сплачує, тому він має змогу сплачувати аліменти на утримання їх спільних дітей. Тому просить суд, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 (однієї третьої) частки від доходу (заробітку) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 06.12.2024 і до досягнення дітьми повноліття та стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача. Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12.12.2025 відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання на 13.01.2025, яке було відкладено на 12.02.2025, у зв`язку з неявкою відповідача. В свою чергу судове засідання 12.02.2025 було відкладено за клопотанням відповідача на 05.03.2025, яке також за клопотанням відповідача було відкладено на 26.03.2025. 03.03.2025 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Відзив обгрунтовує тим, що він та позивачка виховують двох неповнолітніх дітей, доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , які на момент розгляду справи проживають разом зі сторонами за адресою: [ADDRESS] та перебувають на їх спільному матеріальному утриманні. Також стверджує, що тиждень на\~місяць він\~працює водієм\~маршрутного автобусу\~у м.\~Києві,\~працює не\~офіційно,\~але навіть\~перебуваючи тиждень\~не вдома,\~перераховує готівкові\~кошти старшій\~дочці та\~позивачці на\~їх розрахункові\~картки.\~Три тижні\~на місяць,\~відповідач постійно\~проживаює з\~дітьми за\~однією адресою,\~купує їжу,\~одяг,\~засоби гігієни\~на всю\~сім`єю,\~у тому\~числі і\~в розрахунку\~на позивачку.\~Відповідач щомісячно\~спільно з\~позивачкою дбає\~про добробут\~спільних дітей\~та приймає\~постійну \~участь в\~їх утриманні,\~оскільки він\~проживає разом\~зі спільними\~дітьми,\~а не\~так як\~зазначено у\~поданому позові,\~що діти\~проживають тільки\~з матір`ю. За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. З ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тобто, умовою для наявності у одного з батьків права на звернення з позовом про стягнення аліментів відповідно до ст.ст. 180, 181 СК України є спільність мешкання з дочкою/сином. На думку відповідача, в порушення\~вищевказаних вимог,\~позовна заява\~не містить\~доказів проживання\~позивачки та\~дітей окремо\~від нього,\~у зв`язку\~із чим\~у неї\~не виникає\~право на\~стягнення саме\~на її\~користь аліментів\~на утримання\~спільних дітей,\~які проживають\~разом з\~обома батьками\~та перебувають\~на їх\~спільному утриманні.Тому, заявлені позовні вимоги жодним чином не обґрунтовані та не узгоджується з приписами ч. З ст. 181 Сімейного кодексу України та змістом пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», з якого слідує, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Щодо витрат на правову допомогу заперечує в повному обсязі, посилаючись на те, що вони є необґрунтованими. Позивач [PERSON] . У судове засідання не з`явилася свої інтереси уповноважила представляти адвоката Бовшика М.Ю.. Представник позивача адвокат Бовшик М.Ю. у судовому засіданні, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що утримання дітей це обов`язок батьків. Зазначив, що відповідач надає кошти на утримання дітей, але не на постійній основі, тому даних коштів не вистачає на утримання дітей. Також спростовував твердження відповідача, щодо того, що позивачка надані кошти відповідачем використовує на власті потреби, а не потреби дітей посилаючись на те, що це є лише суб`єктивна думка відповідача. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі посилаючись на те, що він після розірвання шлюбу, проживає разом з позивачкою та дітьми, надає кошти на їх утримання, також зазначив, що надані ним кошти позивачка витрачує лише на власні потреби. Відповідач зазначив суду, що саме він здійснює забезпечення своїх дітей, купує їм їжу, гаджети, одяг, засоби особистої гігічєни. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, встановив наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони від шлюбу мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03.03.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області (а.с.8) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01.04.2017 Канівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (а.с.9). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №271 від 21.10.2024, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками щодо розміру аліментів. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові КЦС ВС від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 (61-11325ск19). Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як зазначено в постанові ВС в складі суддів КЦС від 12.09.2018 № 459/2181/17, суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. Отже, з урахуванням вимог діючого законодавства, а також те, що обов`язок утримувати батьками своїх неповнолітніх дітей є безумовним, відповідач є працездатним, тому суд вважає, що він має можливість надавати матеріальну допомогу своїм дітям. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] та [PERSON] . Відповідач надає позивачу матеріальну допомогу на утримання дітей, але така допомога має не систематичний характер та не конкретно визначений розмір, що призводить до нестабільності у розмірі матеріальної допомоги, яку потребує позивач для належного утримання спільних дітей сторін. При цьому, посилання відповідача на добровільне періодичне надання коштів на утримання дітей не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки періодична участь в утриманні дитини не перешкоджає позивачу звернутися до суду з вимогами про стягнення аліментів і не залежати від наявності чи відсутності бажання у батька в певний період часу брати участь в його утриманні в грошовій чи у натуральній формі. Крім того, відповідач не обмежений у способах участі у вихованні та утриманні дітей у добровільному порядку незалежно від того чи відбулося звернення позивача до суду з позовом чи ні. Звернення позивача до суду з даним позовом та підтримання нею позовних вимог, що засвідчено позовною заявою підтверджує наявність спору між батьками щодо періодичності та розміру надання матеріальної допомоги батьком на утримання спільних дітей та засвідчує відсутності між ними стійкої домовленості щодо такого утримання. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Судом враховується, що відповідач є особою працездатного віку, не має на утриманні інших осіб. Оскільки відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, тому з урахуванням принципу справедливості, суд приходить до висновку, що відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно і до повноліття дітей починаючи з дати звернення до суду. Вказаний розмір аліментів є доцільним, відповідає інтересам обох сторін та інтересам дітей, а також чинному законодавству. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову повністю. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Суд звертає увагу сторін на те, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Судові витрати у виді судового збору слід стягнути з відповідача в такому порядку. Позивач при зверненні до суду з цим позовом не сплачувала судовий збір в сумі 1211,20 грн., як така що звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір". Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1211,20 грн. слід компенсувати за рахунок держави, так як відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 14.01.2016 (а.с.48). Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн., що підтверджуються матеріалами справи: договором №135 про надання правової допомоги від 30.10.2024 (а.с.10-17); копією квитанції до прибуткового касового ордера №135 від 06.12.2024 на суму 3000 грн. (а.с.18); детальним описом робіт виконаних адвокатом та здійснення витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 27.11.2024 (а.с.20); копією акту прийому-передачі виконаних робіт до договору №135 від 30.10.2024 (а.с.21); копією ордеру на надання правничої допомоги серії СА № 1105609 від 06.12.2024 (а.с.22); копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №427 (а.с.23). Згідно з частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Стороною відповідача не заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. За таких обставин, витрати позивача на правничу допомогу в розмірі 3000 гривень обґрунтовані, підтверджені наданими доказами, а отже такими, що підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved