Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на земельну ділянку, в якому вказувала, що 03 серпня 2000 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивачка придбала у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . В цей же день договір було зареєстровано на Універсальній товарно-сировинній біржі «Номінал» за реєстр. №132. Разом з тим, покупець зареєструвала право власності щодо придбаного будинку в КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації». Нотаріально договір сторони не посвідчували, ухилившись від цього. Однак всі істотні умови договору купівлі-продажу були виконані, а саме, продавець передала покупцю майно, а покупець прийняла його та сплатила за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору. [INFO] продавець майна [PERSON] померла. На цей час позивачка не може розпорядитися придбаним майном, оскільки договір купівлі-продажу є недійсним у зв`язку з відсутністю його нотаріального посвідчення. Враховуючи ухилення сторін договору від його нотаріального посвідчення на час укладення правочину та неможливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу на час розгляду справи (право власності на майно зареєстроване за покупцем, продавець майна померла), а тому [PERSON] просила суд визнати такий договір дійсним.\~\~\~\~\~ Водночас, придбаний будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0486 га, розташованій за адресою: [ADDRESS] , призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності щодо ділянки зареєстроване за первісним власником будинку [PERSON] . Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані (необхідні для обслуговування цього майна) та яка належить відчужувачу майна, а тому [PERSON] просила визнати її власницею земельної ділянки 0,0486 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Ухвалою суду від 10 лютого 2025 року до участі у розгляді справи в якості співвідповідача залучено Вознесенську міську раду. В судове\~засідання позивачка\~ [PERSON] \~та її\~представниця Бінько\~М.А. не з`явилися, проте остання надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , представник відповідача Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явилися, проте надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають повністю. Суд вважав можливим провести розгляд справи без участі учасників справи, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів, необхідних для вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачами, оскільки такі визнання не суперечать вимогам закону та не порушують прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому, суд встановив, що 03 серпня 2000 року [PERSON] уклала з [PERSON] . Договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого позивачка придбала в останньої житловий будинок [ADDRESS] . В цей же день договір було зареєстровано на Універсальній товарно-сировинній біржі «Номінал» за реєстр. №132. Разом з тим, покупець зареєструвала право власності щодо придбаного будинку в КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації». Нотаріально договір сторони не посвідчували, ухилившись від цього. Однак всі істотні умови договору купівлі-продажу були виконані, а саме, продавець передала покупцю майно, а покупець прийняла його та сплатила за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору. [INFO] продавець майна [PERSON] померла. На цей час позивачка не може розпорядитися придбаним майном, оскільки договір купівлі-продажу є недійсним у зв`язку з відсутністю його нотаріального посвідчення. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу на час розгляду справи з об`єктивних причин неможливе (право власності на придбане майно зареєстроване за позивачкою, продавець майна померла), що перешкоджає позивачці належним чином розпорядитися придбаним майном. Ст. 9 Житлового Кодексу України вказує, що громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах. При укладенні договору сторони угоди узгодили всі її істотні умови і виконали свої зобов`язання, але не здійснили нотаріального посвідчення цього договору, як того вимагала ст. 227 ЦК України 1963 року (чинна на час придбання майна). З положень ч. 1 ст. 47 ЦК України 1963 року вбачається те, що угода, укладена з порушенням вимог про її обов`язкове нотаріальне посвідчення, вважається недійсною. Проте згідно ч. 2 ст. 47 ЦК України 1963 року якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. В п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами) Пленум Верховного Суду України зазначив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що спірний договір підлягає визнанню дійсним. Водночас, придбаний будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0486 га, розташованій за адресою: [ADDRESS] , призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності щодо ділянки зареєстроване за первісним власником будинку [PERSON] (який помер). Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (тобто, у містах для будівництва та обслуговування жилого будинку, будівель та споруд не більше 0,1 га), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Разом з тим, згідно п.п. ґ п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі Постанова Пленуму) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження (п. 18-1 Постанови Пленуму). Суд встановив, що на час виникнення спірних відносин законом було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами від відчужувача до набувача автоматично переходило і право власності або право користування земельною ділянкою, наданою відчужувачу для будівництва та обслуговування цього майна, без укладення окремого договору відносно ділянки. Можливість укладення між відчужувачем і набувачем окремого договору щодо права набувача на земельну ділянку на час розгляду справи втрачена. Реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням свідчить саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, який існував до його відчуження. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими, а її цивільне право підлягає захисту шляхом визнання її власницею спірної ділянки.

Outcome: approved