Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

16 липня 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення компенсації частки за незаконно відчужене майна подружжя. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 15 травня 1999 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб. 10 липня 2021 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. За час\~шлюбу ними\~було придбано\~спільне сумісне\~майно подружжя:\~легковий автомобіль\~VOLKSWAGEN,\~моделі TRANSPORTER,\~2003\~року випуску,\~номер шасі\~ [NUMBER] ,\~державний реєстраційний\~номер:\~ [NUMBER] . Вказаний автомобіль був придбаний у кредит за 18 900 доларів США та зареєстрований 27.04.2007 року за [PERSON] . Даний автомобіль, як стверджує позивачка, [PERSON] незаконно, без її на те згоди, відчужив своїй доньці. Про даний факт вона дізналася лише після того, як він подав позов до неї про розподіл спільного майна подружжя, не включивши у предмет позову даний спільний автомобіль. [PERSON] з`ясувала, що [PERSON] 29.07.2021 року, тобто через 19 днів після розірвання їх шлюбу, відчужив автомобіль своїй доньці за 14 000 грн., що значно менше його ринкової вартості. При чому, відповідач продовжував їздити на ньому, щоб приховати від позивачки факт його відчуження. Позивачка ж, відповідно, згоди на продаж даного автомобіля не надавала. Відповідно до інформації суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] про середню ринкову вартість автомобіля VOLKSWAGEN, моделі TRANSPORTER, 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] , станом на 15.07.2024 року середня ринкова вартість такого автомобіля становить 226 560 грн. (копія довідки за № 09 від 15.07.2024 р. СОД ФОП [PERSON] ). У зв`язку з наведеним, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь 113 280 грн., як компенсацію 1/2 вартості автомобіля VOLKSWAGEN, моделі TRANSPORTER, 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] , який був спільним сумісним майном подружжя. Ухвалою суду від 30 липня 2024 року у справі було відкрите провадження та призначено підготовче засіданні в порядку загального позовного провадження. 25 вересня 2024 року представниця відповідача [PERSON] [PERSON] подала до суду відзив на позов, у якому пояснила, що за час перебування у шлюбі з позивачкою, за спільні кошти подружжя 27.04.2007 року було придбано автомобіль VOLKSWAGEN, моделі TRANSPORTER, 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] , д.р.н. [NUMBER] . 19.03.2021 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля VOLKSWAGEN, моделі TRANSPORTER, 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] , д.р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 05.04.2021 року у справі № 686/8105/21 [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Після ДТП подружжя розуміло, що має понести витрати на ремонт належного їм автомобіля та на відшкодування частини шкоди, заподіяної іншому автомобілю. Не бажаючи спільно нести витрати по відшкодуванню шкоди, заподіяної автомобілю потерпілої особи, [PERSON] запропонувала [PERSON] розірвати їх шлюб. Шлюб було розірвано 10.07.2021 року, проте подружжя і надалі продовжувало спільно проживати та вести спільний побут. Оскільки коштів на ремонт спірного автомобіля у відповідача не було, подружжя вирішило продати вказаний автомобіль як металобрухт доньці відповідача [PERSON] за 14\~000 грн. Позивачка надала усну згоду на такий продаж. Кошти з продажу автомобіля були спрямовані подружжям на закупівлю будівельних матеріалів та ремонт квартири [ADDRESS] , у якій зараз проживає позивачка [PERSON] . У зв`язку з наведеним, представниця відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 30 вересня 2024 року представник позивачки [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, у якому зазначив, що доказів спільного проживання сторін після розірвання шлюбу відповідачем не надано; доказів обізнаності та надання згоди на продаж спірного автомобіля відповідачем не надано; доказів того, що спірний автомобіль був викуплений на металобрухт не надано;доказів того, що отриманні від продажу автомобіля кошти були спрямовані на ремонт квартири позивачки не надано. Ухвалою суду від 30 жовтня 2024 року по справі підготовче провадження було закрите та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 22 листопада 2024 року у справі було призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу, проведення якої доручено судовому експерту Соломасі Віктору Сафроновичу. Ухвалою суду від 07 лютого 2025 року провадження у справі було поновлено у зв`язку з надходженням до суду висновку судового експерта. 13 березня 2025 року представник позивачки [PERSON] [PERSON] подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, а саме, просив суд стягнути з відповідача на користь позивачки 76 155 грн. 00 коп. компенсації частки за незаконно відчужене майна подружжя. Ухвалою суду від 17 березня 2025 року заяву представника позивачки [PERSON] [PERSON] про зменшення позовних вимог було залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] [PERSON] підтримав вимоги позову, просив суд їх повністю задовольнити. Представниця відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні повністю заперечила проти задоволення позовних вимог з мотивів, викладених нею у відзиві на позов. Дослідивши надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 15 травня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Хмельницьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 497, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] року. 10 липня 2021 року вказаний шлюб між сторонами було розірвано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 124, що підтверджується копією відповідного свідоцтва серії [NUMBER] . Під час перебування у шлюбі сторонами придбано автомобіль VOLKSWAGEN, моделі TRANSPORTER, 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] . Право власності на вказаний автомобіль 27.04.2007 року було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Відповідно до копії договору купівлі-продажу 6843/2021/2705732 від 29.07.2021 року, відповідач [PERSON] продав автомобіль VOLKSWAGEN, моделі TRANSPORTER, 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] , [PERSON] за 14\~000 грн. 00 коп. Доказів існування згоди позивачки [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу 6843/2021/2705732 від 29.07.2021 року суду не надано. Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення\~компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час\~вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Щодо компенсації за належну частку у спільному майні подружжя Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Щодо правового механізму визначення розміру такої компенсації Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Підстав для відступу від нього немає. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] просила стягнути компенсацію 1/2 частки вартості незаконно відчуженого майна подружжя автомобіля марки VOLKSWAGEN, моделі TRANSPORTER, 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] , в сумі 113\~280 грн. 00 коп., що є половиною середньої ринкової вартості такого автомобіля відповідно до інформації суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] про середню ринкову вартість автомобіля VOLKSWAGEN, моделі TRANSPORTER, 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] (яка станом на 15.07.2024 року становить 226 560 грн.). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходить із того, що спірне майно є цінним, було придбане в період перебування сторін у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач [PERSON] усупереч положенням статті 65 СК України після розірвання шлюбу між сторонами, відчужив транспортний засіб на власний розсуд, без згоди позивачки. Тому, на користь позивачки [PERSON] слід стягнути компенсацію 1/2 частки ринкової вартості цього майна на час розгляду справи у суді. При цьому, визначаючи розмір компенсації, суд керується дійсною його вартістю на час розгляду справи, яка згідно висновку експерта від 31.01.2025 року № 089/24 становить 193\~597 грн. 09 коп., відповідно, 1/2 частка вартості - 96 798 грн. 55 коп. Щодо судових витрат Згідно положень ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи, на професійну правничу допомогу. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Позивачкою [PERSON] при подачі позову сплачено судовий збір у сумі 1\~211 грн. 20 коп., а також, при подачі заяви про забезпечення позову 605 грн. 60 коп., всього 1\~816 грн. 80 коп. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума судового збору, пропорційна до задоволених позовних вимог - 1\~552 грн. 47 коп. Окрім того, 21 лютого 2025 року представник позивачки Стьопін О.Ю. подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи копії квитанції від 16.01.2025 року про оплату вартості експертизи в сумі 3 880 грн. 00 коп. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума витрат на проведення експертизи, пропорційна до задоволених позовних вимог 3 315 грн. 49 коп. Також, у позові [PERSON] заявила вимогу про стягнення з відповідача витрат на правничу (правову) допомогу в сумі 5\~000 грн. 00 коп. На підтвердження надання такої допомоги, позивачкою надано копію договору про надання правничої допомоги від 15.05.2024 року, копію квитанції № 1 від 15.05.2024 року, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації від 17.03.2025 року. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Положеннями частини першої статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. До схожого висновку Верховний Суд дійшов у своїй постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) та постанові від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20). Тому, з урахуванням положень п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, принципів розумності та співмірності, часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , суд приходить до висновку про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 4 272 грн. 53 коп. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача витрат на оплату довідки СОД ФОП [PERSON] в сумі 1\~000 грн. 00 коп., то суд дані витрати залишає за позивачем, оскільки дана довідка не слугувала доказом для встановлення об`єктивної істини у справі, натомість згідно ухвали суду була проведена відповідна судова експертиза, витрати на проведення якої були розподілені між сторонами. Отже, в загальному з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати в сумі: 1\~552 грн. 47 коп. + 3 315 грн. 49 коп. + 4 272 грн. 53 коп. = 9 173 грн. 65 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved