Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

28.06.2024 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява в якій прокурор, в інтересах держави в особі Київської державної адміністрації просив витребувати н користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером 3221886000:04:168:0009 та з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером 3221886000:04:168:0010 в категорію земель лісогосподарського призначення, а також стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури сплачений судовий збір. Так, в обґрунтування позову вказано, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 28.01.2014 року за №24 передано безоплатно у власність 2 громадянам земельні ділянки загальною площею 0,200 га для ведення індивідуального дачного будівництва на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області: [PERSON] площею 0,1000 га та [PERSON] площею 0,1000 га. На підставі вказаного розпорядження державним реєстратором Реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області Овсієнко Л.М. прийнято рішення індексні номери: №15734618 та №15732069 від 11.09.2014 року про державну реєстрацію в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221886000:04:168:0009 площею 0,10 га та за [PERSON] права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221886000:04:168:0010 площею 0,10 га для індивідуального дачного будівництва, які розташовані на території Новопетрівської сільської ради (за межами населеного пункту). Водночас, установлено, що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 28.01.2014 року за №24 прийняте з порушенням земельного та лісового законодавства, оскільки земельні ділянки, які зазначені в розпорядженні, відносяться до земель лісового фонду, у зв`язку з чим вказане розпорядження є незаконним, рішення про державну реєстрацію підлягають скасуванню, а земельні ділянки поверненню у державну власність. Згідно з матеріалами лісовпорядкування 2003 року земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886000:04:168:0009, 321886000:04:168:0009 є земельними ділянками лісогосподарського призначення, які розташовані у 1 виділі 94 кварталу Першого лісництва ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція». Таким чином, спірні земельні ділянки передано у приватну власність за рахунок земель, що перебувають у постійному користуванні ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція» (як правонаступника ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» (як правонаступника ДП «Київська лісова науково-дослідна станція») без виключення їх з Державного лісового фонду України. Отже, Вишгородською районною державною адміністрацією розпорядженням від 28.01.2014 року за №24 здійснено незаконне відведення земельних ділянок у приватну власність громадян без згоди землекористувача, без вилучення з постійного користування ділянки, без зміни цільового призначення, у томі числі за погодженням з постійним лісокористувачем, та, відповідно, без розроблення і затвердження у встановленому порядку проекту земле4устрою щодо відведення ділянки (в порядку зміни цільового призначення). Внаслідок прийняття вказаного розпорядження та у зв`язку з реєстрацією права приватної власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірні земельні ділянки дійсний власник (Київська обласна державна адміністрація) та землекористувач (ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція») позбавлені можливості розпоряджатися і користуватися ними відповідно до вимог законодавства. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08.07.2024 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 06.08.2024 року до суду від представника відповідачів адвоката Томіної О.В. надійшов відзив на позовну заяву прокурора, в якому вказано, що відповідачі в повному обсязі не визнають заявлені позовні вимоги, як через їх необґрунтованість та безпідставність, так і через пропуск строку позовної давності та вважають, що вони є такими, що не підлягають задоволенню. Станом на сьогодні, відповідачі є власниками земельних ділянок площею по 0,10 га кожна, з кадастровими номерами: 3221886000:04:168:0009 та 3221886000:04:168:0010, які на законних підставах та у встановленому законом порядку набули право власності на спірні земельні ділянки. 11.09.2014 року відповідачі отримали правовстановлюючі документи на земельні ділянки, а саме: свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] та № [NUMBER] , які в установленому порядку не оскаржувались, будь-яких рішень про визнання їх недійсними до суду не надано. Проаналізувавши в сукупності всі наведені в справі докази, що надані позивачем в додатках до позовної заяви та з урахуванням доказів, що залучаються в справу відповідачами до відзиву і виходячи з обов?язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідачі не можуть погодитись із позицією прокуратури про те, що спірні земельні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення лісового фонду та потрібна була згода постійного землекористувача ДП «Київська науково-дослідна станція» щодо вилучення земельних ділянок, адже спірні земельні ділянки станом на дату передачі їх відповідачам у власність взагалі не належали до земель лісового фонду, оскільки належали до земель запасу і відведені за рахунок земель ПАТ «Маяк» (б/в «Мощун»), а станом на сьогодні, згідно офіційної інформації Державного земельного кадастру спірні земельні ділянки за цільовим призначенням належать до категорії земель - землі рекреаційного призначення; вид використання земельних ділянок в межах певної категорії земель - для індивідуального дачного будівництва; код цільового призначення - 07.03; обмеження та режимоутворюючі об?єкти відсутні; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок відсутні. Оскільки спірні земельні ділянки, станом на дату передачі їх у власність відповідачам, не належали до земель лісового фонду чи лісогосподарського призначення, відтак і не перебували під посиленою правовою охороною держави, були передані у власність відповідачів з додержанням положень чинного законодавства, на дату передачі земель, зокрема з належним дозволом уповноваженого на те органу, що відповідно не призвело і не могло призвести до конфлікту між гарантованим ст. 1 Першого протоколу до Конвенції правом відповідачів мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Спірним земельним ділянкам об?єктивно не притаманні видимі природні властивості, за якими відповідачі могли б знати про те, що спірні земельні ділянки мають ознаки земель лісогосподарського призначення, на чому необґрунтовано наполягає прокуратура. Оскільки спірні земельні ділянки, станом на дату передачі їх у власність відповідачам, не належали до земель лісового фонду чи лісогосподарського призначення, звернення прокурора з вимогою про витребування земельних ділянок на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із володіння відповідачів у цій справі є незаконним і не може бути спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час вирішення суспільно важливого та соціально значущого питання - розпорядження землями лісового фонду, безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державного власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів, як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. В даній конкретній справі, відсутній суспільний інтерес, який полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землі лісогосподарського призначення, захист такого права шляхом повернення в державну власність земель лісогосподарського призначення, що незаконно вибули з такої власності. Також, станом на дату передачі спірних земельних ділянок у власність відповідачам, на земельні ділянки не поширювалася жодна чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою індивідуального дачного будівництва, тому передача земельних ділянок у власність відповідачів відбулась з чітким дотриманням вимог ЗК України та ЛК України та у відповідності з останніми. Київська обласна державна адміністрація, в інтересах якої прокуратура звернулась до суду з позовною заявою не є власником спірних земельних ділянок, оскільки останні ні станом на дату передачі їх у власність відповідачам, ні станом на дату розгляду справи судом, не є землями лісового фонду чи лісогосподарського призначення, відтак, ні прокуратура, ні Київська обласна державна адміністрація не можуть вимагати усунення порушення їх прав власності на ці ділянки, зокрема оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи витребувати такі ділянки. Станом на момент виникнення спірних правовідносин закон, не передбачав обов?язкового погодження проекту землеустрою будь-якими іншими органами (проект було погоджено в т.ч. і Управлінням культури і туризму Київської обласної державної адміністрації), що підтверджується висновком Управління культури і туризму Київської обласної державної адміністрації 2012 р. та висновком комісії з питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою у Вишгородському районі Київської області Вишгородської РДА про погодження проекту землеустрою №1430 від 21.11.2012 року. За таких обставин не є доведеним твердження позивача про те, що спірні земельні ділянки біли виділені з порушенням вимог земельного та лісового законодавства на той час. Крім того, вимоги викладені в позовній заяві спрямовані на позбавлення відповідачів права власності на земельні ділянки, коли законний власник земельних ділянок не може бути позбавлений права власності, гарантованого ч. 5 ст. 41 Конституції України. Цього ж дня представником відповідачів адвокатом Томіною О.В. надано до суду заяву про застосування строків позовної давності в якій вказано, що як прокуратура, так і позивач в інтересах якого прокуратурою подано даний позов, були обізнані, в межах строку позовної давності, про вилучення земельних ділянок, однак не вжили жодних заходів реагування, хоча мали можливість (в т.ч. враховуючи наявність доступу до публічної кадастрової карти України, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) подати до суду позов про захист порушених прав та інтересів держави в межах строку позовної давності. Натомість, прокуратура в даній справі звертається з вимогою про витребування земельних ділянок лісогосподарського призначення із чужого незаконного володіння, лише 28.06.2024 року, тобто через 10 років після прийняття розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 28.01.2014 року №24. Окрім зазначеного, враховуючи, що положення закону про перебіг позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, то визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід також враховувати, що про порушене право дізналась або могла дізнатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не конкретний позивач або прокурор. Держава через свої органи приймала участь у становленні правовідносин щодо реєстрації права власності на спірні земельні ділянки. Право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано ще у 2014 році, у встановленому законом порядку, тобто підтверджене органами держави. Враховуючи, що прокуратура з даним позовом про витребування земельних ділянок до суду звернулась лише у 2024 році (через 10 років з моменту виникнення обставин, на які посилається прокуратура, як на підставу позовних вимог та заперечень дані лісовпорядкування 2003 та 2014 років), остання пропустила трирічний строк позовної давності, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. 27.08.2024 року до суду від керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області надійшла відповідь на відзив а якій вказано, що спірні земельні ділянки є земельними ділянками лісогосподарського призначення, які розташовані у 1 виділі 94 кварталу Першотравневого лісництва ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція». Зокрема, згідно інформації, наданої Українським державним проектним виробничим об?єднанням «Укрдержліспроект», листом №724 від 21.12.2019 року та наданих ним фрагментів публічної кадастрової карти України - межі земельних ділянок з кадастровими номерами 3221886000:04:168:0009, 3221886000:04:168:0010 повністю накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», а саме на 1 виділ 94 кварталу Першотравневого лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» за матеріалами лісовпорядкування 2003 року. Натомість твердження представника відповідачів про відведення спірних земельних ділянок за рахунок земель бази відпочинку «Міщун» ПАТ «Завод Маяк» не обґрунтовуються долученими до відзиву доказами. Зокрема, посилаючись на проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність представник відповідача звертає увагу на висновок управління Держкомзему у Вишгородському районі Київської області від 23.02.2012 №419 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та висновок управління Держкомзему у Вишгородському районі Київської області від 23.02.2012 року про наявні обмеження на використання земельних ділянок, в яких зазначено, що спірні земельні ділянки відводяться за рахунок бази відпочинку «Міщун» ПАТ «Завод Маяк». Однак, одночасно зазначений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність містить довідку Управління Держкомзему у Вишгородському районі Київської області від 09.10.2012 року про наявність земельної ділянки у користуванні в якій зазначено, що згідно даних 6-зем станом на 08.10.2012 року земельні ділянки, які відводяться у власність [PERSON] та [PERSON] перебувають у запасі та відсутня інформація щодо віднесення цих земель до бази відпочинку «Мощун» ПАТ «Завод Маяк». Таким чином, якщо спірні земельні ділянки перебували у запасі то не могли відводитись за рахунок бази відпочинку «Мощун» ПАТ «Завод Маяк». Додана до відзиву на позовну заяву копія державного акту на право користування землею серії Б №084567, згідно з яким Київське науково-виробниче об?єднання «Маяк» визначено користувачем 11,9 га землі будівництва бази відпочинку «Мощун» не містить будь-яких записів та відміток у розділі про зміни у землекористуванні. За таких обставин, інформація Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 21.01.2021 року за №29-10-0.331-861/2-21 про зміну площ землекористування бази відпочинку «Мощун» ВАТ «Завод Маяк» суперечить інформації в державному акту на право користування землею серії Б №084567 за відсутністю відповідних записів. Рішення виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради від 21.11.2001року за №150, згідно з яким вирішено вилучити з землекористування ВАТ «Заводу Маяк» земельну ділянку площею 2,0 га в землі запасу сільської ради також не відображено у відповідному розділі державного акту на право користування землею серії Б №084567. При цьому, ні Петрівська сільська рада, ні виконавчий комітет сільської ради, відповідно до редакції ст. 149 Земельного кодексу України, що діяла 21.11.2001 року та п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України не мали повноважень на вилучення земельних ділянок рекреаційного призначення державної власності, які перебувають у постійному користуванні, а також на розпорядження землями за межами населених пунктів. Щодо відведення земельної ділянки Київському науково-виробничому об?єднанню «Маяк» на підставі рішення виконавчого комітету Вишгородської районної ради від 14.01.1980 року за №7 «Про погодження проектів відведення земельних ділянок підприємствам і організаціям», то це рішення та його додаток не містять інформації за рахунок яких земель (виділів та кварталів) Першотравневого лісництва ці землі виділялись. Отже, висновок представника відповідачів щодо виділення спірних земельних ділянок за рахунок бази відпочинку «Мощун» ВАТ «Завод Маяк» є безпідставним. Спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, які вкриті лісами та уповноваженими органами жодних рішень щодо їх вилучення з постійного користування спеціалізованого лісогосподарського підприємства та зміни цільового призначення не приймалось. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду в інтересах держави з вимогою витребувати на користь держави земельних ділянок лісового фонду є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та їх передачі в користування із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права, шляхом повернення у розпорядження держави лісових земель, що на даний час використовуються для задоволення виключно потреб окремих громадян - відповідачів. Отже, стосовно землі лісогосподарського призначення закон встановлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність ліси та землю відповідного цільового призначення поза складом угідь селянських, фермерських та інших господарств. Тобто, з огляду на характер спірних правовідносин не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідачів критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у практиці ЄСПЛ. Щодо пропуску строку позовної давності прокурор вказав, що про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише після отримання інформації Українського державного проектного виробничого об?єднання «Укрдержліспроект» за №724 від 21.12.2019 року з фрагментами публічної кадастрової карти України, на яких відображено накладення спірних земельних ділянок на землі лісового фонду. Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об?єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Так, на початку 2020 року з початком пандемії коронавірусної хвороби законодавець доповнив Прикінцеві та перехідні положення ЦК України п. 12, яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258 (позовна давність), продовжуються на строк дії такого карантину. З початком повномасштабного вторгнення 24.02.2022 законодавець вніс до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України п. 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, відсутність інформації про розташування цих земельних ділянок з межах лісового фонду, поширення пандемії коронавірусної хвороби а також подальше повномаштабне вторгнення російської федерації та часткова окупація Вишгородського району є поважними причинами пропуску строків позовної давності. 24.10.2024 року представником відповідачів адвокатом Томіною О.В. подано до суду заперечення на відповідь на відзив де остання вказала, що прокуратура у відповіді на відзив зазначає, що вказані статистичні відомості не відповідають копії державного акту на право користування землею по площі земельної ділянки для будівництва бази відпочинку « [INFO] » та розділ державного акту, в який мають бути внесені зміни в землекористуванні не містить ніяких відміток про вилучення земель з користування. Дійсно, однак відповідачі не повинні відповідати за помилки з боку органу публічної влади щодо майна, що не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Рішення виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради від 21.11.2001 року за №150 щодо вилучення земельної ділянки із користування ВАТ «Завод «Маяк» станом на сьогодні чинне, не скасоване. У зв?язку із чим відповідачі за наявності рішення органу місцевого самоврядування від 2001 року, тобто із строком дії близько 11 років, вправі були розраховувати на юридичну визначеність з цього питання і ініціювати процес передачі земельних ділянок в їх власність. Враховуючи, що розроблена відповідачами документація із землеустрою не мала будь-якої інформації про наявність обмежень у користуванні спірними земельними ділянками та належність їх до земель лісового фонду, то відповідачі діяли із розумною обачністю і їх дії носили добросовісний характер. Тому, висновок представника позивача щодо незаконності виділення спірних земельних ділянок за рахунок бази відпочинку «Мощун» ВАТ «Завод Маяк» є необґрунтованим. Прокуратура з огляду на характер спірних відносин не вбачає невідповідності заходу втручання держави в право власності та користування відповідачів критеріям правомірності втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, з підстав зазначених у позові. Однак, відповідачі не можуть погодитись із даною позицією позивача, оскільки втручання в право власності особи на належне їй нерухоме майно в цій справі є невиправданим, легітимної мети не переслідує і не може вважатися пропорційним втручанням у демократичному суспільстві в розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, представник відповідачів казала, що згідно висновку «Про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення індивідуального дачного будівництва» 2012 року Управління культури і туризму Київської облдержадміністрації, що є складовою частиною землеустрою: «Управління туризму Київської облдержадміністрації, розглянувши матеріали, подані замовником про відведення земельних ділянок загальною площею 0,2000 га для ведення індивідуального дачного будівництва на сільської ради Вишгородського району Київської області, погоджує проект землеустрою згідно діючого законодавства». Тобто, Київська обласна державна адміністрація була обізнана щодо відведення земельних ділянок у власність відповідачам і за рахунок якої категорії земель ще в 2012 році згідно проекту землеустрою. Отже, як прокуратура так і позивач, в інтересах якого прокуратурою було, подано позов були обізнані, в межах строку позовної давності про вилучення земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221886000:04:168:0009 та земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221886000:04:168:0010, які розташовані на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області та передачі їх у власність фізичним особам, однак не вжили жодних заходів реагування, хоча мали можливість (в т.ч. враховуючи наявність доступу до публічної кадастрової карти України, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) подати до суду позов про захист порушених прав та інтересів держави в межах строку позовної давності. Натомість, прокуратура в даній справі звертається з вимогою про витребування земельних ділянок лісогосподарського призначення із володіння відповідачів лише 28.06.2024 року. Окрім зазначеного, враховуючи, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, то визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід також враховувати, що про порушене право дізналася або могла дізнатися саме держава в особі уповноваженого органу, а не конкретний позивач або прокурор. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень в період пандемії коронавірусної хвороби та воєнного стану в Україні, який триває і дотепер, прокуратура систематично зверталась до суду за захистом своїх прав по аналогічних спорах, окупація Вишгородського району тривала певний період, а трирічний термін позовної давності за законодавством України не є надмірно коротким, а отже є достатнім. У той же час у позові та у відповіді на відзив не обґрунтовано існування об?єктивних, непереборних, істотних труднощів, які призвели до пропущення строку позовної давності, а тому клопотання керівника Вишгородської окружної прокуратури про поновлення такого строку задоволенню не підлягає, підстави відсутні. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21.11.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив. Представник відповідачів заперечувала, щодо задоволення позову в повному обсязі, обґрунтовуючи свої заперечення обставинами, викладеними у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь прокурора на відзив на позов, наполягала на застосуванні строку позовної давності. Представники Київської обласної державної адміністрації та ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція» в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили, із заявами та/або клопотаннями на адресу суду не звертались. Суд, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідачів, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного: Так, відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 20.12.2011 року головою адміністрації Приходько О.О. надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області (а.с. 90-90 (на звороті)). 16.02.2012 року ФОП [PERSON] виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки гр. України [PERSON] та [PERSON] (а.с. 86-88) Згідно пояснювальної записки вказаного проекту землеустрою: запроектовані до відведення земельні ділянки знаходяться на території Новопетрівської сільської ради (за межами населеного пункту). Ділянки мають форму прямокутників, межують із землями Київської лісової науково-дослідної станції, землями загального користування б/в "Мощун" ПАТ "Завод "Маяк". Під?їзд до ділянки землями загального користування (вулиці) Новопетрівської сільської ради. Схема відведення земельних ділянок для ведення індивідуального дачного будівництва погоджена управлінням Держкомзему у Вишгородському районі Київської області та районним відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури. Місце положення кутів зовнішніх меж земельної ділянки встановлено в натурі по фактичному їх положенню на місцевості землекористувача і погоджено представником управління Держкомзему у Вишгородському районі та суміжними землекористувачами. Межі та площі ділянок, що передбачаються до відведення визначені згідно розробленої схеми відведення. Даним проектом, відповідно до ст.ст. 12, 17, 22, 33, 81, 118 Земельного кодексу України, передбачено відведення земельних ділянок та передачу їх у власність 4 громадянам України, загальною площею 0.2000 індивідуального дачного будівництва за рахунок земель б/в „Мощун" ПАТ Завод Маяк" Проект відведення земельних ділянок погоджено: Управлінням Держкомзему у Вишгородському районі Київської області, Вишгородським районним відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури, Вишгородською районною СЕС, Державним управлінням охорони навколишнього середовища в Київській області, Управлінням культури і туризму Київської обласної державної адміністрації. Відповідно до довідки, виданої начальником управління Держкомзему у Вишгородському районі Київської області Рачинським О.С., згідно даних форми 6-зем станом на 08.10.2012 року земельні ділянки загальною площею 0,2000 га, в т.ч. землі кемпінгів, будинку для відпочинку або проведення відпусток (гр. 57) 0,200 га, які відводяться у власність [PERSON] та [PERSON] для ведення індивідуального дачного будівництва на території Новопетрівської сільської ради перебувають у запасі. Земельні ділянки знаходяться поза межами населеного пункту і відносяться до категорій земель рекреаційного призначення (а.с. 91 (на звороті). 11.10.2012 року начальником управління Держкомзему у Вишгородському районі надано умови відведення земельних ділянок №2131 де останній вважав за можливе розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON] площею 0,1000 га та [PERSON] площею 0,1000 га. для ведення індивідуального дачного будівництва на території Новопетрівської сільської ради (за межами населеного пункту) Вишгородського району Київської області проводити при дотриманні ст. ст. 118, 120, 121, 149, 151 ЗК України за наступних умов: площа земельних ділянок 0,2000 га; мета відведення для ведення індивідуального дачного будівництва; код використання згідно з Класифікатором цільового призначення земель А 01.01.05; умови відведення власність; форма оплати за землю земельний податок; класифікація угідь згідно з графою форми №6-зем. землі кемпінгів, будинків для відпочинку або проведення відпусток (а.с. 92). Лабораторією грунтових обстежень ДП «Київський інститут землеустрою» в 2012 році виготовлено звіт (висновок) з якісної характеристики грунтового покриву земельних ділянок (а.с. 92 (на звороті) 93). Висновком начальника управління Держкомзему у Вишгородському районі Рачинським О.С. від 23.02.2012 року погодженого проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 0,2000 га., в тому числі: кемпінги, будинки для відпочинку або проведення відпусток (гр.57) 0,2000 га, для ведення індивідуального дачного будівництва за рахунок земель б/в «Мощун» ПАТ Завод «Маяк» на території Новопетрівської сільської ради (за межами населеного пункту) Вишгородського району Київської області (а,с. 93 (на звороті)). Додатком до вказаного висновку є список громадян України, яким надаються земельні ділянки для ведення індивідуального дачного будівництва на території Новопетрівської сільської ради (за межами населеного пункту) Вишгородського району Київської області (а.с. 95). Висновком управління культури і туризму Київської обласної державної адміністрації, також погоджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення індивідуального дачного будівництва (а.с. 94). Додатком до вказаного висновку є список громадян на висновок про погодження землеустрою. Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 28.01.2014 року за №24 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 2 громадянами України, згідно з додатком, для індивідуального дачного будівництва на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області ( за межами населеного пункту) передано безоплатно у власність двом громадянам України земельні ділянки загальною площею 0,2000 га для ведення індивідуального дачного будівництва на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області (а.с. 25, 100). Згідно додатку до розпорядження голови адміністрації за №24 від 28.01.2014 року - список 2 громадян України, яким затверджується проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального дачного будівництва на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту) [PERSON] передано земельну ділянку з кадастровим номером 3221886000:04:168:0009 площею 0,1000 га, та [PERSON] з кадастровим номером 3221886000:04:168:0010 площею 0,10 га (а.с. 25 (на звороті)). Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за №384642605 та за №384643299 від 27.06.2024 року - на підставі вказаного розпорядження державним реєстратором Реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області Овсієнко Л.М. прийнято рішення індексний номер 15734618 від 11.09.2014 року про державну реєстрацію в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221886000:04:168:0009, площею 0,1000 га для ведення індивідуального дачного будівництва на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту). Також реєстратором прийнято рішення індексний номер 15732069 від 11.09.2014 року про державну реєстрацію в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221886000:04:168:00010, площею 0,1000 га для ведення індивідуального дачного будівництва на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту) (а.с. 26, 26). Вказана інформація підтверджується, також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за №26688434 та за №26693130 від 11.09.2014 року (а.с. 82, 83). 11.09.2014 року відповідачам: [PERSON] та [PERSON] видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] та серії [NUMBER] на земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886000:04:168:0009 та 3221886000:04:168:0010 площею по 0,10 га кожна (а.с. 84, 85). За інформацією ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» за №289 від 11.12.2019 року, за №14 від 27.01.2020 року, яке на даний час припинене, шляхом приєднання до ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886000:04:168:0009, 3221886000:04:168:0010, розташовані на землях лісогосподарського призначення лісового фонду та погодження на вилучення вказаних лісових ділянок підприємство не надавало (а.с. 30, 31-32). Згідно інформації, наданої Українським державним проектним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект» лист від 21.12.2019 року за №724 та наданих ним фрагментів публічної карти України - межі земельних ділянок з кадастровими номерами 3221886000:04:168:0009, 3221886000:04:168:0010 повністю накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», а саме на 1 виділ 94 кварталу Першотравневого лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2003 року (а.с. 38). За матеріалами лісовпорядкування 2014 року - земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886000:04:168:0009, 3221886000:04:168:0010 не накладаються на землі ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», оскільки на час виготовлення планово-картографічних матеріалів (планшетів) спірні земельні ділянки вже були передані у власність відповідачів без вилучення їх з постійного користування ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», що підтверджується його листами за №289 від 11.12.2019, за №14 від 27.01.2020, за №50 від 06.03.2020 . Право користування ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція» землями лісогосподарського призначення у 1 виділі 94 кварталу Першотравневого лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України на час прийняття Вишгородською районною державною адміністрацією розпорядження від 28.01.2014року за №24 та перебування їх у державній власності підтверджується планшетом за №4 Першотравневого лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» за матеріалами лісовпорядкування 2003 року, лісонасаджень Першотравневого лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» 2003 року, проектом організації та розвитку господарства Київської лісової науково-дослідної станції 2004 року, який погоджений Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області і затверджений начальником Київського обласного управління лісового га мисливського господарства (а.с. 33-37). До матеріалів справи, також долучено фрагменти публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу №94 Першотравневого лісництва Київської ЛНДС за даними лісовпорядкування 2003 року (а.с. 103-104). З листа в.о. начальника голови комісії з ліквідації Головного управління Держгеокадастру у Київській області за №29-10-0.331-861/2-21 від 27.01.2021 року слідує, що за інформацією Відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - Відділ) у місцевому фонді документації із землеустрою Відділу відсутня документація із землеустрою щодо земельної ділянки гр. [PERSON] та гр. [PERSON] площею 0,2000 на території Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Висновок про погодження є складовою частиною відповідної документації із землеустрою. Також в архіві Відділу відсутні рішення про вилучення земельної ділянки, яка в подальшому передана Київському науково-виробничому об?єднанню «Маяк» в безстрокове і безоплатне користування для будівництва бази відпочинку « [INFO] », а також відсутнє рішення виконкому Новопетрівської сільської ради від 21.11.2001 року №150, відповідно до якого площа землекористування бази відпочинку ВАТ «Завод «Маяк» становить 0,6842 га. Відповідно до державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (форма 6-зем) площа землекористування бази відпочинку «Мошун» ВАТ «Завод «Маяк» станом на 01.01.2008 року становила - 2,6842 га, станом на 01.01.2012 року - 1,3842 га (а.с. 105). З листа першого заступника начальника управління Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства вбачається, що управління не надавало погодження на вилучення та зміну цільового призначення спірних земельних ділянок (а.с. 28). До матеріалів справи, також долучено копію державного акту на право користування землею серії Б за №084567, виданого Київському науково-виробничому об?єднанню «Маяк» (а.с. 105 (на звороті) 108), рішення виконавчого комітету Вишгородської районної ради народних депутатів за №7 від 14.01.1980 року про погодження проектів відведення земельних ділянок підприємствам і організаціям (а.с. 109 (на звороті) 110), рішення виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради за №150 від 21.11.2001 року, яким вилучено з землекористування ВАТ Заводу «Маяк» земельну ділянку площею 2,0 га в землі запасу сільської ради (а.с. 111), а також витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та поземельні книги (а.с. 112-132). Рішенням Вишгородського\~районного суду\~Київської області\~від 12.01.2024\~року у\~справі за\~№363/2900/23, яке набрало законної сили 13.02.2024 року встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886000:04:168:0009, 3221886000:04:168:0010 передано у приватну власність за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні державного підприємства «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція», без виключення її з Державного лісового фонду України, однак відмовлено у задоволенні позову керівника Вишгородської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Державне підприємство «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція» про визнання незаконним та скасування розпорядження, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, у зв`язку з тим, що прокурором в даній справі обрано неефективний спосіб захисту прав позивача, оскільки для лісових земель має застосовуватися віндикаційний, а не негаторний позов (а.с. 135-140). Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 1 Лісового кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) - ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Відповідно до ст. 5 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Статтею 6 Лісового кодексу України визначено, що лісовими ресурсами є деревні, технічні, лікарські та інші продукти лісу, що використовуються для задоволення потреб населення і виробництва та відтворюються у процесі формування лісових природних комплексів. До лісових ресурсів також належать корисні властивості лісів (здатність лісів зменшувати негативні наслідки природних явищ, захищати ґрунти від ерозії, запобігати забрудненню навколишнього природного середовища та очищати його, сприяти регулюванню стоку води, оздоровленню населення та його естетичному вихованню тощо), що використовуються для задоволення суспільних потреб. Відповідно до ст. 9 Лісового кодексу України у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку. Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України - облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства. У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Правова позиція про те, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування підтверджують права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення викладена в постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі за №6-224цс14, від 01.07.2015 року за №6-50цс15. За змістом ч. 2 ст. 3 земельного кодексу України (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин) Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього Кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Частинами 1, 2 ст. 20 Земельного кодексу України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України - землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Згідно ст. 57 Земельного кодексу України - земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісового фонду визначається законом. Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України - у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі атомної енергетики та космічної системи; б) землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту; в) землі оборони; г) землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; ґ) землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом; д) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; е) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; є) земельні ділянки зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ж) земельні ділянки, які закріплені за державними професійно-технічними навчальними закладами; з) земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності; і) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За приписами ст. 92 Земельного кодексу України - право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Згідно, ч. ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України - громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України - підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України - земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених ч. 9 цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті. (ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України). ЦК України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, відповідно до закріпленого у ст. 387 ЦК України правила - власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України). Статтею 388 ЦК України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача. Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Положення ст. 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи, передбачено чинним законодавством України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними. Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у п. п. 95-99 постанови від 07.11.2018 року у справі за №488/5027/14-ц. Витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевого набувача треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі ст. ст. 387-388 ЦК України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння»). Подібний висновок є також у постанові від 7.11.2018 року у справі за №488/5027/14-ц (п. 84). Також Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку ст. 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі за№368/1158/16-ц (провадження за№14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22.05. 2018 року у справі за№369/6892/15-ц (провадження за№14-96цс18), від 07.11.2018 року у справі за №488/5027/14-ц (провадження за №14-256цс1. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09. 2020 року у справі за №910/3009/18 (провадження за №12-204гс19, п. 63), від 19.01.за 221 року у справі № 916/1415/19 (провадження за №12-80гс20, п. 6.13), від 16.02.2021 року у справі за №за 90/2861/18 (провадження № 12-140гс19, п. 98). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи за №363/2900/23, зокрема з рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12.01.2024 року, яке набрало законної сили 13.02.2024 року встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886000:04:168:0009, 3221886000:04:168:0010 передано у приватну власність за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні державного підприємства «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція», без виключення її з Державного лісового фонду України. Розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 28.01.2014 року за №24 в частині щодо передання у власність спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення, для іншого цільового призначення без згоди землекористувача, прийняте всупереч вимогам ч. 4 ст. 20, ст. 141, ч. 3, ч. 4 ст. 142, ч. 2, ч. 9 ст. 149 ЗК України. На підставі викладеного, суд зазначає, що обраний прокурором спосіб захисту відповідає обставинам справи, обґрунтований і ґрунтується на вимогах Закону та є адекватним змісту порушеного права. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Представником відповідачів адвокатом Томіною О.В. зроблена заява про застосування наслідків пропуску прокурором строку позовної давності при зверненні до суду з цими вимогами, крім того, представник відповідачів просила суд визнати неповажними причинами пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом та не поновлювати його. Так, відповідно до положення ст. 256 ЦК України - позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: - забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. ст. 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України - перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі за №369/6892/15-ц (провадження за №14-96цс18). На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності. Прокурор, що звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Отже, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність\~слід обчислювати\~з дня,\~коли про\~порушення права\~або про\~особу,\~яка його\~порушила,\~довідався або\~міг довідатися\~орган,\~уповноважений державою\~здійснювати відповідні\~функції у\~спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.04.2017 року у справі за №6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі за №369/6892/15-ц та від 22.05.2018 року у справі за №469/1203/15-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі за №487/10132/14-ц (провадження за №14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Зазначене ґрунтується на правовій позиці Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.09.2020 року у справі за №363/1410/18 (провадження за №61-23333св19). У постанові Верховного Суду від 06.02.2020 року у справі за №916/2828/18 зроблено висновок про те, що: «За змістом ст. 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку потрібно розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. При визначенні початку перебігу строку позовної давності суду треба з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності». У постанові від 01.03.2023 року у справі за №147/1172/19-ц Верховний Суд підтримав вищезазначену позицію та одночасно з цим наголосив, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини. Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Європейський суд з прав людини зазначив, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, за №22083/93, за №22095/93, рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), за №66610/09, рішення ЄСПЛ від 29.01.2013 року). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Суд зазначає, що оскільки право позивача в інтересах якого звернувся до суду із позовом прокурор на спірні земельні ділянки порушено в момент їх вибуття з комунальної власності у володіння інших осіб, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Київська обласна державна адміністрація, могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, що мало місце 11.09.2014 року, з моменту реєстрації права приватної власності на земельні ділянки відповідачами. Згідно п. 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі за № 904/3405/19: позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (п. 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі за №706/1272/14-ц (провадження за №14-456цс18)). (п. 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі за № 904/3405/19). Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Прокурор,\~обгрунтовуючи поважність\~причин пропущення\~позовної давності\~посилався:\~на початок\~в 2020\~році пандемії\~коронавірусної хвороби,\~на те,\~що \~законодавець доповнив\~Прикінцеві та\~перехідні положення\~ЦК України\~п.\~12,\~яким під\~час дії\~карантину,\~встановленого Кабінетом\~Міністрів України,\~з метою\~запобігання поширенню\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19),\~строки,\~визначені ст.\~ст.\~257,\~258\~(позовна\~давність),\~продовжуються на\~строк дії\~такого карантину;\~на початок\~повномасштабного вторгнення\~24.02.2022\~року,\~на те,\~що законодавець\~вніс до\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України\~п.\~19,\~яким у\~період дії\~в Україні\~воєнного,\~надзвичайного стану\~строки,\~визначені ст.\~ст.\~257-259\~(позовна\~давність)\~цього Кодексу,\~продовжуються на\~строк його\~дії;\~на \~відсутність інформації\~про розташування\~цих земельних\~ділянок з\~межах лісового\~фонду.\~В той\~же час,\~прокурором не\~наведено поважності\~причин пропуску\~позовної давності\~змоменту вибуття з комунальної власності у володіння інших осіб спірних земельних ділянок, що мало місце ще в 2014 році. Враховуючи позицію, викладену представником відповідачів, є очевидним, що прокурор звернувся до суду з цим позовом в інтересах Київської обласної державної адміністрації поза межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України. Згідно положень ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вже зазначалося вище, відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 6 ст. 81 ЦПК України зазначає, що доказування в жодному випадку не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У справі, що розглядається, право власності на спірні земельні ділянки відповідачі набули на підставі розпорядження за №24 Вишгородської районної державної адміністрації, датованого ще 28.01.2014 року. Право власності відповідачів на зазначені спірні земельні ділянки зареєстровано 11.09.2014 року. Слід наголосити, що суд не виступає законодавцем, а лише застосовує закон. У законі, який регулює спірні правовідносини, вказане питання чітко врегульоване та існує усталена практика у спірних правовідносинах. Так, процедура виділення земельної ділянки та подальше оформлення відбувається відкрито. Отже, оформлення права власності відповідачів на спірні ділянки здійснювалося за участю органів місцевого самоврядування та держави. Ніщо не перешкоджало державним контролюючим органам (у тому числі, прокуратурі) належним чином здійснювати перевірку та виявляти ймовірні порушення. А відтак, суд вважає, що строки позовної давності підлягають застосуванню в цій справі. Відповідно до роз`яснень даних у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18.12.2009 року, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, суд доходить висновку, про те, що у вказаній справі слід застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку позивач пропустив без поважних причин, суд не вважає поважними причини пропущення позовної давності, викладені прокурором у відповіді на відзив. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed