Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] є сином [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя мати проживала та була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Після її смерті в зазначеній квартирі залишились проживати його бабуся [PERSON] та брат [PERSON] . Позивач здійснював догляд за бабусею та проживав разом із нею та братом, вів з ними спільне господарство, мав спільний бюджет. [INFO] бабуся позивача померла та він залишився проживати у спірній квартирі із братом [PERSON] , вів з ним спільне господарство. [INFO] брат позивача помер. Позивач продовжив проживати у вищезазначеній квартирі. Перерви у проживанні були викликані проходженням військової служби в ЗСУ. Спірна квартира є неприватизованою, ордер на квартиру отримувала бабуся позивача. Позивач не зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі, оскільки його бабуся втратила б субсидію. Після смерті бабусі, яка була основним квартиронаймачем, брат позивача як зареєстрований у квартирі член сім`ї наймача мав звернутися до виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради та укласти договір найму. Проте через власну недбалість він цього не зробив. Тому позивач не міг зареєструвати своє місце проживання у спірній квартирі. Таким чином, позивач хоч і проживав однією сім`єю з бабусею та братом, зареєстрованим у спірній квартирі не був. Позивач має намір стати на реєстраційний облік в квартирі та на законних правах користуватися цим житлом. Після смерті бабусі та брата спірну квартиру утримує позивач. Ордер, на підставі якого [PERSON] разом з членами сім`ї вселилася в спірну квартиру, не зберігся. Спроби отримати його копію не мали успіху. [PERSON] отримав від відповідача усну відповідь про неможливість укладення з ним договору найму квартири, оскільки він не був зареєстрований у цій квартирі. Просить встановити факт постійного проживання та користування [PERSON] та [PERSON] по день смерті кожного спірною квартирою; встановити факт постійного проживання та ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] з січня 2014 року за адресою спірної квартири по день смерті [PERSON] [INFO] ; встановити факт постійного проживання та ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] з січня 2014 року по 09 вересня 2015 року та з 16 січня 2016 року за адресою спірної квартири по день смерті [PERSON] [INFO] ; визнати його наймачем спірної квартири. Стислий виклад заперечень відповідача. Представник відповідача надав відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими. Зазначає, що 30 серпня 2023 року до виконкому Інгулецької районної у місті ради надійшов лист від Департаменту розвитку інфраструктури міста з приводу розподілу вільного житла спірної квартири. Лист мотивовано тим, що квартира не приватизована, наймач квартири померла. У квартирі зареєстрований її онук [PERSON] , який також помер. Зазначає, що ознаками фактичної сім`ї є спільне проживання, спільний побут, взаємні права і обов`язки. Посилається на рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року у справі № 1-8/99, відповідно до якого обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат, спільний бюджет, спільне харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин. Проте до позовної заяви не додано докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. З посиланням на п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року вважають, що те, що позивач не був зареєстрований у спірній квартирі, свідчить про відсутність згоди наймача. Тому позивач самовільно вселився до спірної квартири. Просить відмовити у задоволенні позову. Процесуальні дії у справі. 13 травня 2024 року позовна заява надійшла до суду. 17 травня 2024 року позовна заява залишена без руху. 27 травня 2024 року надійшла уточнена позовна заява. 28 травня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Витребувано докази. 04 червня 2024 року надійшов лист на виконання ухвали в частині витребування доказів. 11 червня 2024 року надійшов відзив на позовну заяву. 26 червня 2024 року від представника позивача надійшли клопотання про витребування доказів та про долучення до матеріалів справи доказів. 17 липня 2024 року витребувано докази. 05 серпня 2024 року надійшли витребувані докази. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Позивач у судове засідання не з`явився. Представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача надала заяву про розгляд справи за відсутності представника. При ухваленні рішення покладається на розсуд суду. У судовому засіданні 03.02.2025: Представник позивача підтримала позовні вимоги, підтвердила обставини, викладені у позові. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає у будинку [ADDRESS] з 2003 року. У квартирі [ADDRESS] цього будинку проживали [PERSON] та [PERSON] . Потім приїхала бабуся. Позивач проживав періодично, оскільки служив в АТО. До АТО проживав півтора роки. Коли повернувся, проживав у квартирі до повномасштабної війни. Свідок збирає гроші на прибирання в під`їзді, а тому позивач постійно заходив до неї. У дворі будинку також регулярно його бачила, він ходив за покупками. Члени сім`ї позивача вживали алкогольні напої, продукти купував позивач. [PERSON] почав жити у квартирі, оскільки його бабуся хворіла, а [PERSON] був ще малим. Не знає, чи має позивач свою сім`ю, вони близько не спілкувалися. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачем знайома з лютого 1995 року, вони зростали разом, він є її сусідом. У квартирі проживали мати [PERSON] , брат [PERSON] та бабуся [PERSON] . Були періоди, коли [PERSON] не проживав у спірній квартирі. Постійно почав жити з січня 2014 року, допомагав бабусі та брату, оскільки мати померла. Свідок як сусідка допомагала вже лежачій бабусі. Потім до АТО [PERSON] проживав там постійно, носив продукти, ліки. [PERSON] офіційно не працював, тому позивач допомагав йому грошима. Після смерті бабусі [PERSON] продовжив жити у квартирі. Фактичні обставини, встановлені судом. [INFO] народився [PERSON] , його матір`ю є [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] є братом [PERSON] та онуком [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. У період з 09 вересня 2015 року по 16 січня 2016 року [PERSON] безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції: Луганської та Донецької областей. У військовому квитку позивача міститься запис про наявність дружини та дітей. [INFO] помер [PERSON] . Згідно з витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] № 113 від 23 квітня 2022 року [PERSON] 23 квітня 2022 року прибув для проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] . 30 серпня 2023 року Департамент розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради звернувся до виконкому Інгулецької районної у місті ради з листом щодо використання житлового приміщення квартири [ADDRESS] наймач якої та члени його сім`ї померли. Квартира як приватизована не значиться. У квартирі зареєстрований онук наймача [PERSON] , який помер. Просять вжити заходів щодо заселення зазначеної квартири громадянами, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до акту від 07 травня 2024 року, затвердженого майстром дільниці та інженером дільниці № 3 ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР», [PERSON] проживав без реєстрації в квартирі [ADDRESS] з січня 2014 року по 2015 рік та з жовтня 2016 року по квітень 2022 року. У зазначений період [PERSON] проживав разом з [PERSON] до її смерті та [PERSON] до його смерті. Особовий рахунок за адресою: [ADDRESS] відкритий на [PERSON] . На запит адвоката О. Романенко архівний відділ виконкому Криворізької міської ради повідомив, що ордери на право користування житловою площею на зберігання до відділу не надходять, оскільки надаються в одному примірнику власнику квартири і є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Станом на 05 серпня 2024 року у спірній квартирі з 17 грудня 2007 року зареєстрованим значиться [PERSON] . [PERSON] знята з реєстрації 08 травня 2014 р. Зміст спірних правовідносин. Встановленим фактам відповідають правовідносини, що випливають з договору найму житлового приміщення. Норми права, які застосовує суд. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих рад надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів місцевих рад, представників громадських об`єднань, трудових колективів. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Частина 1-2\~статті 61\~ЖК України\~передбачено,\~що користування\~жилим приміщенням\~у будинках\~державного і\~громадського житлового\~фонду здійснюється\~відповідно до\~договору найму\~жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї\~наймача,\~які проживають\~разом з\~ним,\~користуються нарівні\~з наймачем\~усіма правами\~і несуть\~усі обов`язки,\~що випливають\~з договору\~найму жилого\~приміщення.\~Повнолітні члени\~сім`ї\~несуть солідарну\~з наймачем\~майнову відповідальність\~за зобов`язаннями,\~що випливають\~із зазначеного\~договору. До\~членів сім`ї\~наймача належать\~дружина наймача,\~їх діти\~і батьки.\~Членами сім`ї\~наймача може\~бути визнано\~й інших\~осіб,\~якщо вони\~постійно проживають\~разом з\~наймачем і\~ведуть з\~ним спільне\~господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК України). Статтею 65\~ЖК України\~визначено,\~що наймач\~вправі в\~установленому порядку\~за письмовою\~згодою всіх\~членів сім`ї,\~які проживають\~разом з\~ним,\~вселити в\~займане ним\~жиле приміщення\~свою дружину,\~дітей,\~батьків,\~а також\~інших осіб.\~На вселення\~до батьків\~їх неповнолітніх\~дітей зазначеної\~згоди не\~потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Статтею 99 ЖК України передбачено, що піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Згідно з ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (ч. 2 ст. 106 ЖК України). Відповідно до ч. 2 ст. 824 ЦК України у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Висновок суду. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, з урахуванням фактично встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного висновку. Визначаючи коло членів сім`ї наймача, ст. 64 ЖК України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім`ї наймача, інші «можуть бути визнані» такими. Виходячи зі змісту наведених вище положень ЖК України, вимагати визнання наймачем за раніше укладеним договору найму жилого приміщення мають право члени сім`ї наймача, а також інші особи, якщо вони постійно проживали разом з наймачем і вели з ним спільне господарство. В осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини 1 та 2 статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, необхідно з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між зазначеними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання. Позивачем та його представником не доведено належними та допустимими доказами постійне проживання у спірній квартирі, наявність спільного бюджету, спільні витрати та взаємні права та обов`язки [PERSON] з померлими бабусею та братом. Показання свідків про те, що позивач купував продукти, свідчать про піклування про рідних, а не про наявність спільного бюджету та проведення спільних витрат. Суд критично відноситься до показань свідків про постійне проживання позивача у зазначений період у спірній квартирі, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту проживання та не підтверджують наявності усталених відносин, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, витрат, взаємних прав та обов`язків. Крім того, наявність у військовому квитку позивача запису про дружину та дітей, молодший з яких 2013 року народження, ставить під сумнів можливість постійного проживання позивача з бабусею та братом у спірний період. Позивачем та його представником зазначений сумнів не спростовано, пояснення з цього приводу ані в позові, ані в судовому засіданні не надано. Таким чином, суду не надано беззаперечних доказів на підтвердження факту постійного проживання позивача з січня 2014 року з бабусею та братом по дні їхніх смертей, не доведено ведення спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків, а тому вимога про встановлення факту постійного проживання позивача у спірній квартирі та ведення спільного господарства з бабусею та братом не підлягають задоволенню. З огляду на недоведення факту постійного проживання позивача у спірній квартирі відсутні підстави для визнання позивача наймачем житлового приміщення. Щодо вимоги про встановлення факту постійного проживання [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі суд вважає її необґрунтованою, оскільки позивачем не доведено невизнання чи оспорювання зазначеного факту. Отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому, ухвалюючи рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат. У зв`язку із відмовою в позові понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed