Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

22.08.2017 р., позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути із відповідача шкоду завдану недійсним правочином. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2016 році позивач придбав за договорами купівлі-продажу у [PERSON] земельні ділянки: 1) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1362; 2) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1357; 3) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1363, 4) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1343, 5) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1358. [PERSON] придбав вищевказані земельні ділянки у [PERSON] . Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.07.2020 року у справі № 509/3390/16 витребувано у [PERSON] вищевказані земельні ділянки. Підставою прийнятого рішення суду є недійсність первісного правочину купівлі-продажу земельної ділянки 3,86 га, масив № [NUMBER] , земельної ділянки № [NUMBER] кадастровий номер:5123783500:01:001:0506, укладеного між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] (померлої вже на час вчинення правочину) та [PERSON] , й за наявності , якою вона підтверджує факт недійсності укладення вищенаведеної угоди. 10.12.2024 р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача проти задоволення позову заперечувала та в обґрунтування заперечень зазначала, що [PERSON] не є належним відповідачем у цьому спорі, адже не укладала із позивачем договорів, позивачем не надано доказів того, що її дії завдали йому шкоди та не визначено характер шкоди (збитки або упущена вигода). Позивач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник позивача - адвокат Шляпіна Л.М., у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила. Відповідач у судове засідання не з`явився, від представника відповідача до суду надійшла заява щодо розгляду справи за відсутності представника, в якій просить у задоволенні позову відмовити із мотивів викладених у відзиві. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. [PERSON] придбав у [PERSON] наступні земельні ділянки: 1) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1362, на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОДНО Медведенко Г.В., зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15351921 від 07.07.2016 року. 2) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1357, на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОДНО Медведенко Г.В., зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15351015 від 07.07.2016 року. 3) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1363, на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОДНО Медведенко Г.В., зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15351306 від 07.07.2016 року. 4) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1343, на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОДНО Медведенко Г.В., зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15352283 від 07.07.2016 року. 5) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1358, на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОДНО Медведенко Г.В., зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15351015 від 07.07.2016 року. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі 509/759/14-ц від 07.11.2016 року визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № [NUMBER] , площею 3,86 га, масив № [NUMBER] , кадастровий номер 5123783500:01:001:0506, від 30 травня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі 509/3390/16-ц від 16.07.2020 року, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 21.12.2023 року позовні вимоги [PERSON] задоволено та витребувано у [PERSON] користь [PERSON] наступні земельні ділянки: 1) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1362; 2) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1357; 3) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1363, 4) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1343, 5) площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123783500:01:001:1358. Вказані земельні ділянки входили до складу земельної ділянки № [NUMBER] , площею 3,86 га, кадастровий номер 5123783500:01:001:0506. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі 509/3390/16-ц від 16.07.2020 року встановлено, що: « [PERSON] , 07 липня 2016 року, уклав з [PERSON] угоди про продаж п`яти земельних ділянок, щодо цих спірних земельних ділянок, а також згодом і ще на дві земельні ділянки, проданих по таких же умовах [PERSON] ….При цьому [PERSON] знаючи про судові спори між ним та [PERSON] щодо спірних земельних ділянок, укладаючи договори купівлі-продажу, приховав такі факти від [PERSON] і [PERSON] , а також від приватного нотаріуса ОМНО Медведенко Г.В., внаслідок чого ввів [PERSON] і [PERSON] в оману щодо обставин, які мають істотне значення….Таким чином суд дійшов висновку, що укладені між [PERSON] та [PERSON] , а також між [PERSON] і [PERSON] , а далі - між [PERSON] та [PERSON] договорів купівлі-продажу земельних ділянок, відповідають ознакам недійсності угод згідно вимогам положень ст.ст. 203, 215, 216 і 230 ЦК, тому що є похідними наслідками щодо визнання недійсними правочинів укладених внаслідок навмисного введення однієї зі сторін іншу сторону угоди в оману.». Отже зі змісту рішення Овідіопольського районного суду Одеської області у справі 509/3390/16-ц від 16.07.2020 року вбачається, що земельні ділянки було витребувано у позивача у зв`язку із визнанням недійсними договорів купівлі-продажу укладеним між ним та [PERSON] . Встановлено, що [PERSON] ввів [PERSON] в оману під час укладання правочинів, не повідомив йому про наявність судових спорів стосовно майна. Ціну позову позивачем прирівняно до вартості земельних ділянок, що дає змогу зробити висновок, що підставою позову є повернення майна переданого на виконання недійсного правочину, для позивача грошових коштів, які було ним сплачено за договорами купівлі-продажу. Така вартість майна визначена позивачем як сума завданих йому збитків. Проте із таким розумінням збитків від недійсного правочину погодися неможливо, адже воно суперечить положенням ст. 216 ЦК України. Відповідно до ч.1-3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільний кодекс України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України); 2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (ч. 2 ст. 216 цього кодексу). Правові наслідки, передбачені ч.ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч. 3 ст. 216 ЦК України) У постанові від 12.12.2018 у справі № 644/7422/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією. При цьому ЦК України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути все отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним. За змістом статті 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину (див. пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16). У подальшому, застосовуючи статтю 216 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду в пунктах 66-70 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 зробила висновки, які узгоджуються з наведеними вище висновками про застосування вказаної норми. Так, Велика Палата Верхового Суду вказала, що за змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo anteу фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 ЦК України). Якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.Аналогічний висновок міститься у постанові ВП ВС від 18.09.2024 № 918/1043/21. Тобто чинне законодавство визначає, що у разі витребування майна у добросовісного набувача у зв`язку із визнанням недійсним договору про придбання цього майна, відповідачу у справі належить право отримати від особи з якою було укладено правочин вартість майна, яку було сплачено - у порядку двостороньої реституції (абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України). Такий спосіб захисту не є тотожним відшкодуванню збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (ч. 2 ст. 216 ЦК України). Вимоги про повернення майна переданого за недійсним правочином позивачем не заявлено. Позивачем також не доведено та не надано до суду жодних доказів які б підтверджували, що діями відповідача йому було завдано шкоди у вигляді збитків або упущеної вигоди. Позовна заява не містить обґрунтувань того якими діями відповідача позивачу було завдано майнової шкоди, зважаючи на те, що між ним та відповідачем не укладалось жодних угод. Нотаріальна заява [PERSON] від 09.04.2014 р., на яку посилається позивач у матеріалах справи відсутня. Одночасно із цим позов про повернення майна переданого за недійсним правочином має бути пред`явлено до другої сторони недійсного правочину, тобто [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позивачем було обрано неналежний (такий, що суперечить положенням законодавства) та не ефективний спосіб захисту та пред`явлено позовну вимогу до неналежного відповідача. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу,за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судому спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц провадження №14-61цс18). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свободчи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/абоє неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергуне визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі№ 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі№ 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Згідно з частинами першою-третьою\~статті 89 ЦПК України\~ суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ч. 1-3ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Приймаючи рішення суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з п.4\~ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи те, що позивач обрав спосіб захисту своїх прав який суперечить положенням законодавства та пред`явив позов до неналежного відповідача, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed