Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У серпні 2024 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2022 року у справі № 361/9697/21 шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася дочка [PERSON] , [INFO] . 21 жовтня 2022 року між сторонами укладено нотаріальний договір про визначення місця проживання дитини, утримання та участь батьків у вихованні дитини, за змістом якого [PERSON] та [PERSON] домовилися, що позивач сплачує аліменти у вигляді твердої грошової суми до досягнення дитиною повноліття. Розмір аліментів складає 6,5 розмірів прожиткового мінімуму для дитини від 6 до 18 років, встановленого чинним законодавством. У відповідності до п. 3.1 договору розмір аліментів може бути зменшено або збільшено за домовленістю між сторонами, або за рішенням суду у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я та в інших, передбачених Сімейним кодексом, випадках. [PERSON] посилається на те, що його матеріальне становище змінилося, з червня 2024 року він припинив підприємницьку діяльність, стан його здоров`я змінився у бік погіршення, а в досудовому порядку питання про розірвання договору та зменшення розміру аліментів вирішити сторонам не вдалося. Крім того, відповідач створює перешкоди у спілкуванні батька з дитиною. З наведених підстав, позивач просив суд розірвати договір від 21.10.2022, укладений між [PERSON] та [PERSON] про визначення місця проживання дитини, утримання та участь батьків у вихованні дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстрований в реєстрі за № 986, стягувати з позивача аліменти на дитину [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 6\~000 грн. з дати набрання рішенням суду законної сили, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. Заперечення відповідача 23 вересня 2024 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву [PERSON] , в якому відповідач просила відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилалася на те, що викладені позивачем у позовній заяві обставини не підтверджені належними доказами. Вважає, що правові підстави для розірвання укладеного між сторонами договору щодо визначення місця проживання дитини, утримання та участі батьків у вихованні дитини відсутні, оскільки істотного порушення договору не відбулося. Щодо майнового стану позивача, [PERSON] зазначає, що позивачем не долучено доказів, які б давали змогу встановити розмір його доходу на момент укладення оспорюваного договору та розміру доходу позивача після припинення підприємницької діяльності, тому посилання на зміну майнового стану без документального підтвердження такої зміни не може бути підставою для розірвання договору. Також, звертала увагу суду на те, що позивач вводить суд в оману щодо відсутності заборгованості по сплаті аліментів. Так, протягом січня-червня 2024 року [PERSON] сплачував аліменти у розмірі 18\~415 гривень, хоча відповідно до розміру прожиткового мінімуму на 2024 рік мав сплачувати їх у розмірі 20\~774 гривень. Стосовно погіршення стану здоров`я позивача, то [PERSON] зазначає, що на час укладення спірного договору позивач вже хворів на цукровий діабет, тому такі обставини враховані при визначенні розміру аліментів у договорі та не можуть вважатися істотною зміною обставин. Надані позивачем докази на підтвердження змін стану його здоров`я відповідач вважає неналежними та недопустимими. Крім того, наголошувала на тому, що зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я є підставою для зменшення чи збільшення розміру аліментів, а не підставою для розірвання договору. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Кокарева Є.О. заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Стадний Д.С. заперечував проти позову та просив в його задоволенні відмовити у повному обсязі. Обставини справи, що встановлені судом Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2022 року у цивільній справі № 361/9697/21 розірвано шлюб\~між [PERSON] та\~ [PERSON] , зареєстрований 08 серпня 2009 року Відділом державної реєстрації актів про шлюб Сімферопольського міського управління юстиції Автономної республіки Крим, актовий запис № 844. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 10 липня 2019 року Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] . Відповідно до Договору про визначення місця проживання дитини, утримання та участь батьків у вихованні дитини, укладеного 21.10.2022 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 986, сторони досягли згоди щодо того, з ким буде проживати дитина [PERSON] , [INFO] , яку участь у забезпечення умов її життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, про умови здійснення ним права на особисте виховання дитини, а також про розмір витрат на дитину. У п. 1.2 договору визначено, що дитина буде проживати з матір`ю за місцем проживання матері (в Україні, чи за кордоном). У зв`язку з тим, що дитина буде постійно проживати разом із своєю матір`ю, у відповідності до ст. ст. 180, 181, 182 Сімейного кодексу України, батько надає матері кошти на утримання (аліменти) дитини у розмірі, встановленому договором (п. 2 договору). За змістом п. 2.1 договору, аліменти сплачуються батьком щомісячно у вигляді твердої грошової суми до досягнення дитиною повноліття (18 років). Розмір аліментів за домовленістю сторін складає 6,5 розмірів прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, встановленого чинним законодавством України. Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за домовленістю між сторонами або за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом (п. 3.1 договору). Згідно п. 10 договору, за згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом цей договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння змін його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання договору вирішується у судовому порядку. Згідно наявної в матеріалах справи пропозиції про розірвання договору від 02.07.2024, [PERSON] направляв відповідачу [PERSON] за адресами реєстрації та місця фактичного проживання у Франції таку пропозицію, де зазначав, що його матеріальний стан змінився, він припинив підприємницьку діяльність, що була єдиним джерелом доходу, а також значно погіршився стан здоров`я позивача, що призвело до неможливості сплати ним аліментів у розмірі, визначеному у п. 2.1 договору, тому запропонував [PERSON] розірвати оспорюваний договір від 21 жовтня 2022 року та зменшити розмір аліментів до 6\~000 грн. щомісячно. Згідно Довідки від 16.11.2021 № 3005-5000412403/26179, [PERSON] взятий на облік як внутрішньо переміщена особа. Відповідно до Консультативного висновку КНП «Консультативно-діагностичний центр № 1 Дарницького району м. Києва» від 03.10.2022, [PERSON] встановлено діагноз: цукровий діабет, тип 1, інсулінозалежний. Згідно Заключення лікаря Клініки «Медіком» від 15.10.2022, [PERSON] , 1985 р.н., встановлено діагноз цукровий діабет, тип 1, некомпенсований (LADA діабет, вперше встановлений), діабетична ангіопатія сітківки, діабетична полінейропатія кінцівок, дефіцит вітаміну Д. На підтвердження витрат надані копії квитанції на придбанні лікарських засобів, а також документи щодо оплати консультації лікаря ендокринолога. Відповідно до Довідки військово-лікарської комісії № 1270 від 11.10.2022, [PERSON] за результатами медичного огляду ВЛК [INFO] , на підставі ст. 13а, графи ІІ Розкладу хвороб, є непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, фізична особа-підприємець [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , 05.06.2024 припинив свою підприємницьку діяльність. Відповідно до Консультативного висновку ЛКК № 109/2018 від 16.08.2018, [PERSON] , [INFO] , має вроджену аномалію розвитку лівої верхньої кінцівки, синдактілію лівої кістки, є дитиною з інвалідністю до 18 років, про що свідчить копія посвідчення серії [NUMBER] від 13.02.2019. Згідно листа Подільського управління поліції ГУНП у м. Києві від 26.10.2022, [PERSON] звертався до поліції із заявою про порушення колишньою дружиною [PERSON] на рахунок побачень з дитиною, яка останнім часом проживала з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , даний матеріал зареєстровано до журналу обліку Подільського управління поліції ГУНП у м. Києві ЄО № 31984 від 23.10.2022. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з частинами першою-третьою статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною четвертою статті 157 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, є схожим з договором, укладання якого передбачається статтею 109 СК України, тому до нього можуть бути застосовані положення вказаної статті. Істотними умовами такого договору є умови про участь у забезпеченні умов життя дитини тим з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови про здійснення ним права на особисте виховання дітей. Також до цього договору можуть бути застосовані загальні положення зобов`язального та договірного права, які містяться у ЦК України і не суперечать загальним засадам регулювання та суті сімейних відносин. Абзац другий частини четвертої статті 157 СК України встановлює відповідальність за невиконання договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини, тим з батьків, хто проживає з дитиною. Формою такої відповідальності за вказаною нормою є відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Відповідно до частини другої статті 18 СК України відшкодування матеріальної та моральної шкоди є одним з способів захисту сімейних прав та інтересів. Але нормами СК України порядок відшкодування такої шкоди не встановлений, тому він має регулюватися відповідними нормами ЦК України. Кожен з батьків у разі ухилення іншого від виконання договору може захистити порушені права дитини на виховання та спілкування з батьками, вимагаючи від того з батьків, хто ухиляється від виконання договору, відшкодувати матеріальну та моральну шкоду дитині та вимагати примусового виконання договору. Оскільки в даному випадку мова йде про порушення умов договору, то до даних відносин підлягають застосуванню положення, які містяться у Книзі п`ятій ЦК України (Зобов`язальне право). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Підстави для зміни або розірвання договору визначені у статті 651 ЦК України. За загальним правилом зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 651 ЦК України). Про таку зміну або розірвання сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд, крім випадків, обумовлених договором або у законодавстві. Тоді як зміна чи розірвання договору у судовому порядку є, зокрема, юридичним наслідком істотного порушення зобов`язання іншою стороною (пункт 2 частини першої статті 611, абзац другий частини другої статті 651 ЦК України), тобто способом реагування та захисту права від такого порушення, яке вже відбулося. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина друга статті 651 ЦК України). З огляду на зміст припису абзацу першого вказаної частини інші випадки, ніж істотне порушення договору, для його зміни або розірвання у судовому порядку можуть бути встановлені законом або самим договором. Настання цих випадків зумовлює право сторони ініціювати у суді питання зміни чи розірвання відповідних правовідносин. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона (постанова Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 902/364/19). У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й сукупності інших умов: наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просив розірвати договір про визначення місця проживання дитини, утримання та участь батьків у вихованні дитини від 21.10.2022 з підстав, передбачених частиною другою статті 651 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невиконанням відповідачкою умов договору щодо реалізації його батьківських прав на участь у вихованні дитини і спілкуванні з нею (відповідач чинить йому перешкоди у вихованні дитини, перешкоджає його зустрічам із дочкою). Згідно з пунктом 4 договору матір зобов`язується не чинити перешкоди у спілкуванні батька і дитини. Батько має право безперешкодно спілкуватися із дитиною як безпосередньо, так і за допомогою технічних засобів: телефоном, електронною поштою, через інтернет, Viber та інші мобільні додатки, тощо. Батько повинен повідомити матір про бажання бачитися із дитиною не пізніше ніж за 3 дні до бажаної зустрічі. Сторони завчасно, не пізніше ніж за два тижні до початку відповідних шкільних канікул, повинні узгодити час та місце відпочинку дитини з кожним з батьків. У випадку якщо відпочинок планується за кордоном, кожен із батьків зобов`язаний надати передбачене чинним законодавством України погодження для виїзду дитини за кордон з одним із батьків, а також без супроводу батьків з організованою групою дітей на відпочинок, змагання тощо (п. 6 договору). За змістом позовної заяви, [PERSON] не бачив дитину два роки і спілкується з дочкою виключно у телефонному режимі. Проте, жодних доказів на підтвердження вказаних обставин до суду не надав, із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дочкою до суду не звертався. \~ \~ \~ \~Враховуючи те, що позивач не довів істотне порушення відповідачкою договору, а саме одночасної наявності сукупності перелічених вище чотирьох умов та відповідно підстав, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у вигляді розірвання договору за рішенням суду, не надав доказів на підтвердження того, що відповідачка ухилялася від виконання цього договору та перешкоджала зустрічам дитини з батьком, суд вважає, що заявлені вимоги про розірвання Договору про визначення місця проживання дитини, утримання та участь батьків у вихованні дитини від 21.10.2022 з підстав, передбачених частиною другою статті 651 ЦК України, є недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. Крім того, суд звертає увагу, що оспорюваним договором сторони визначили місце проживання дитини, що є однією із базових потреб дітей, що включає відчуття ними свого дому, безпеки та власного простору, та їх матеріальне забезпечення, що також є однією із базових потреб дітей, оскільки кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного й соціального розвитку. При розірванні договору неврегульованими залишаться інші питання, щодо яких сторони домовились: визначення місця проживання дітей (яке договором визначено з матір`ю) та утримання дитини, тобто розірвання цього договору вплине на інтереси дітей, які переважають над інтересами батьків. \~ \~ \~ \~Щодо позовних вимог про зменшення розміру аліментів, суд дійшов таких висновків Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21) зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, [PERSON] посилався на те, що у нього погіршився матеріальний стан, він припинив свою підприємницьку діяльність, стан здоров`я погіршився, він змушений нести додаткові витрати на лікування, тому не має змоги сплачувати встановлений договором розмір аліментів на утримання дочки та просить стягувати з нього аліменти у твердій грошовій суми у розмірі 6 000 грн. щомісячно. На підтвердження\~вказаних вимог\~позивачем до\~суду надані Консультативний висновок КНП «Консультативно-діагностичний центр № 1 Дарницького району м. Києва» від 03.10.2022, Заключення лікаря Клініки «Медіком» від 15.10.2022, Довідка військово-лікарської комісії № 1270 від 11.10.2022, Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також копії квитанцій про здійснення витрат на огляд лікарів та лікарські засоби. Суд бере до уваги обставини щодо погіршення стану здоров`я [PERSON] та припинення ним підприємницької діяльності, що впливає на його матеріальний стан, проте, враховуючи те, що позивачем не надано до суду конкретних даних щодо отримуваних ним доходів та суми витрат на лікування, що збільшилися у зв`язку з хворобою, суд вважає за доцільне зменшити вдвічі встановлений у договорі розмір аліментів на дитину, який визначено у вигляді 6,5 розмірів прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років. Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік», тобто на час подання позову, прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років встановлено у розмірі 3196 гривень. У 2025 році розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років не змінився. Отже, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , зменшення розміру аліментів, визначених у п. 2.1 Договору про визначення місця проживання дитини, утримання та участь батьків у вихованні дитини від 21.10.2022, та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 10\~000 грн. щомісячно, що становить більше ніж три прожиткових мінімуми на дитину відповідного віку. Суд звертає увагу, що у разі виникнення передбачених законом обставин, як стягувач так і платник аліментів не позбавлені права звернутися до суду з позовом щодо збільшення чи зменшення розміру аліментів у порядку ст. 192 СК України, а також щодо стягнення додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, - у порядку ст. 185 СК України.

Outcome: partial