Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовом ТОВ «АТП 1 ЛТД» до Вінницької міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, скасування рішення державного реєстратора та припинення речового права та витребування земельної ділянки. Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.04.1996р. №361 «Про надання земельної ділянки автотранспортному підприємству №1 ЛТД» підприємству було надано в постійне користування земельну ділянку площею 16 724,64га, розташовану у [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення 31.05.1996р. підприємству було видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ВН №001987 зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №99. Однак, вже через 24 роки 52 сесією 7 скликання Вінницької міської ради приймається рішення від 22.05.2020р. №2263 (п.п. 1.8. додаток №1), яким частина земельної ділянки, що перебуває в постійному користуванні у позивача площею 0,0824га кадастровий номер 0510100000:02:084:0073 за проектом землеустрою щодо відведення без її вилучення у постійного користувача без його згоди передається у власність по [ADDRESS] [PERSON] , згодом останній під час розгляду даної цивільної справи відчужує її [PERSON] . На думку позивача, вказане рішення Вінницької міської ради прийняте без дотримання вимог ч.5. ст. 116 ЗК України, якою визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом (відповідного порядку передбаченого ст. 141-149 ЗК України дотримано не було.) Так з інформаційної довідки від 05.01.2023р. з державного реєстру речових прав вбачається, що на підставі рішення державного реєстратора речових прав від 10.06.2020р. №52599050 за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0824га кадастровий номер 0510100000:02:084:0073. Ухвалою суду від 17.04.2023 року провадження відкрито та справу призначено до підготовчого судового засідання у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.06.2023 року задоволено клопотання представника позивача про призначення судової земельно-технічної експертизи. 03.08.2023 року на адресу суду від судового експерта ТОВ «Подільський центр судових експертиз» Данилюка В.О. надійшли клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи та про залучення спеціаліста. Ухвалою суду від 10.08.2023 року поновлено провадження для вирішення клопотання експерта. Ухвалою суду від 17.08.2023 року задоволено клопотання судового експерта Данилюка Валерія Олександровича про залучення спеціаліста та надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи та ухвалою суду від 24.10.2023 року цивільну справу направлено до ТОВ «Подільський центр судових експертиз», для подальшої організації проведення судової земельно-технічної експертизи, а провадження у справі зупинено до отримання висновку експертизи. 16.01.2024 року на адресу суду з ТОВ «Подільський центр судових експертиз» надійшов висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 719 від 15 січня 2024 року. Ухвалою суду від 26.01.2024 року поновлено провадження в справі у зв`язку із надходженням до суду висновка експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 719 від 15 січня 2024 року. Представником відповідача було подано до суду клопотання про призначення додаткової судової земельно-технічної експертизи, яке ухвалою суду від 10.07.2024 року залишено без задоволення. Ухвалою суду від 31.10.2024 року задоволено клопотання представника позивача про залучення співвідповідача та зміну предмета позову. Також, на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про витребування доказів, у якому остання просить суд витребувати від ТОВ «АТП 1 ЛТД» документи (нотаріально засвідчені згоди), якими ТОВ «АТП 1 ЛТД» надавало фізичним особам згоду на вилучення земельних ділянок з постійного користування згідно Державного акту на право постійного користування 11-ВН №001987 та витребувати від ТОВ «АТП 1 ЛТД» відомості про площу, межі та конфігурацію земельної ділянки, яка перебувала в постійному користуванні ТОВ «АТП 1 ЛТД» станом на дату винесення спірного рішення. Крім того, на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у даній цивільній справі до набрання законної сили рішенням у справі № 127/40866/24. Ухвалою від 24.12.2024 року суд постановив відмовити у задоволенні клопотань представника відповідача Шевчук О.В. про залучення третіх осіб та витребування доказів, Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі. 24.12.2024 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Представники відповідачів в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, пославшись на доводи викладені у відзивах на позовну заяву, просили суд відмовити у їх задоволенні. З`ясувавши позиції сторін та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких міркувань. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25.04.1996р. №361 «Про надання земельної ділянки автотранспортному підприємству №1 ЛТД» підприємству було надано в постійне користування земельну ділянку площею 16 724,64га в постійне користування у [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення 31.05.1996р. підприємству було видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ВН №001987 зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №99. 52 сесією 7 скликання Вінницької міської ради приймається рішення від 22.05.2020р. №2263 (п.п. 1.8. додаток №1), яким земельна ділянка, площею 0,0824га кадастровий номер 0510100000:02:084:0073 за проектом землеустрою передається у власність по вул. Князів Коріатовичів [PERSON] . Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: №52599050 від 10.06.2020р. зареєстровано речове право (права приватної власності) за [PERSON] на земельну ділянки кадастровий номер 0510100000:02:084:0073 по [ADDRESS] площею 0,0824га. Під час розгляду даної цивільної справи між [PERSON] та [PERSON] 09.02.2024 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 0510100000:02:084:0073 по [ADDRESS] площею 0,0824га, посвідчений приватним нотаріусом Подолян О.О., зареєстрований в реєстрі за №247. Згідно висновку експерта ТОВ «Подільський центр судових експертиз», складеного 08.01.2025 року встановлено, що після дослідження матеріалів цивільної справи, яка надійшла для проведення експертизи, проведеного натурного обстеження об`єктів дослідження та після співставлення земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні автотранспортного підприємства №1 ЛТД, відповідно до державного акту на право постійного користування землею серія II-ВН №001987 від 31.05.1996р. та земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:02:084:0073, що перебуває у приватній власності [PERSON] можливо зробити висновок, що земельна ділянка, яка перебуває в постійному користуванні автотранспортного підприємства №1 ЛІД, згідно державного акту на право постійного користування серії II-ВН №001987, виданого 31.05.1996 року суміщається із земельною ділянкою з кадастровим номером 0510100000:02:084:0073 по [ADDRESS] , площею 0,0824га, яка передана у власність [PERSON] площею 0,0764га. із лінійними розмірами по периметру від т. А за годинниковою стрілкою: 10,74м., 6,77 м., 28,61м., 14,98м., 17,45 м., 43,80м. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до норм частини першої статті 9 Конституції України ратифікована Законом України від 07.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім встановленим законом судом. Отже Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики Європейського суду з прав людини як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одна із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Положення статті 141 ЗК України визначає підстави припинення права користування земельною ділянкою, якою передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, крім перетворення державних підприємств у випадках, визначених статтею 120-1 цього Кодексу; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії; з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами); и) невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених статтею 120-1 цього Кодексу. Положеннями ст. 149 ЗК України передбачено порядок вилучення земельних ділянок із постійного користування за змістом якої, зокрема частиною другою, передбачено, що вилучення земельних ділянок здійснюється за письмовою згодою землекористувачів, а в разі незгоди землекористувачів - у судовому порядку, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини. Справжність підпису на документі, що підтверджує згоду землекористувача на вилучення земельної ділянки, засвідчується нотаріально. Так судом встановлено допущені порушення вимог ст.ст. 141, 149 ЗК України Вінницькою міською радою при прийнятті рішення щодо передачі у власність земельної ділянки [PERSON] , оскільки вона була передана останньому без її вилучення та припинення права постійного користування у належного землекористувача позивача у справі, адже докази, які б спростовували вказане, в матеріалах справи відсутні. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Вказані порушення мають наслідком визнання незаконним та скасування п.п. 1.8. додаток №1 до рішення 52 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 22.05.2020р. №2263 щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 0510100000:02:084:0073 по [ADDRESS] площею 0,0824га, Вказані порушення мають наслідком визнання незаконним і скасування реєстрації речового права за набувачем такого права [PERSON] і наступні укладені правочини з приводу вказаної земельної ділянки, однак суд враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 23 листопада 2021 року (справа №359/3373/16-ц) визначає, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права, а також Велика Палата Верховного Суду частково відступила шляхом уточнення від власного правового висновку щодо розмежування віндикаційного та негаторного позовів, визначивши, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном. (далі по тексту Постанова ВП ВС від 23.11.2021). Так, у п. 72 Постанови ВП ВС від 23.11.2021 зазначено, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. У пункті 73 Велика Палата Верховного Суду нагадала, що у разі коли вона відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (пункт 93), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 27.3), від 30 червня 2020 року у справі №264/5957/17 (пункт 43)). Тобто відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати). Окрім того, в п.п.146-148 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13 (провадження №12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших. Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13 (провадження №12-158гс19, пункт 10.29). У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку у своїй постанові від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 (провадження №12-158 гс18, пункт 5.17), де зазначалося про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належного способу захисту права або інтересу. З огляду на викладене, під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20, пункт 76)» У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки викладені у п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом». Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230). Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. За таких обставин, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з урахуванням всіх обставин та матеріалів справи суд дійшов висновку про неправильно обраний позивачем спосіб захисту в частині позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: №52599050 від 10.06.2020р. про реєстрацію речового права (права приватної власності) за [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 0510100000:02:084:0073 по [ADDRESS] площею 0,0824га. та припинення [PERSON] права приватної власності на земельну ділянки кадастровий номер 0510100000:02:084:0073 по [ADDRESS] площею 0,0824га., а також позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 0510100000:02:084:0073 по [ADDRESS] площею 0,0824га від 09.02.2024 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Подолян О.О. зареєстрований в реєстрі за №247. Статтею 395 ЦК України визначено види речових прав на чуже майно, серед яких є право володіння та право користування (сервітут), а захист речових прав на чуже майно передбачений статтею 396, відповідно до якої особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ЗАХИСТ ПРАВА ВЛАСНОСТІ). З наведеного слідує, що позивачу, як землекористувачу, забезпечується захист його права на користування земельною ділянкою нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Подібний захист прав землекористувача відображений також у Законі України «Про оренду землі», відповідно до якого землекористувач в установленому законом порядку має право витребувати земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці будь-якими особам (ст. 27). Тому з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про визнання незаконним та скасування п.п. 1.8. додаток №1 до рішення 52 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 22.05.2020р. №2263 щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 0510100000:02:084:0073 по [ADDRESS] площею 0,0824га та витребовування у [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 0510100000:02:084:0073 по [ADDRESS] , площею 0,0824га у постійне користування ТОВ «АТП №1 ЛТД». Так 31.05.1996 р. позивачу було видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ВН №001987 зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №99. Згідно вимог п. 2 Прикінцевих та Перехідних положень до Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. «Інструкцією про\~порядок складання,\~видачі,\~реєстрації і\~зберігання державних\~актів на\~право приватної\~власності на\~землю,\~право колективної\~власності на\~землю,\~право власності\~на землю\~і право\~постійного користування\~землею,\~договорів на\~право тимчасового\~користування землею\~(в\~тому числі\~на умовах\~оренди)\~та договорів\~оренди землі,\~затвердженою наказом\~№ 43\~від 04.05.99р.\~Держкомзему України\~в редакції\~чинній з\~29.02.2000р.\~по 03.06.2010р.\~було визначено,\~що у\~разі будь-яких\~змін в\~розташуванні меж\~земельної ділянки\~або умов\~її передачі\~чи надання,\~які відбулися\~після видачі\~державного акта,\~ці зміни\~вносяться одночасно\~до обох\~примірників державного\~акта.\~Нові межі\~відображаються на\~плані земельної\~ділянки суцільною\~лінією чорною\~тушшю,\~а старі\~межі перекреслюються\~червоною тушшю.\~Кожен запис\~про зміни\~посвідчується підписом\~начальника районного\~відділу,\~міського управління\~(відділу)\~земельних ресурсів\~Держкомзему України. У випадку припинення права власності чи користування земельною ділянкою документ, який посвідчує це право, повертається до архіву ради або державного органу земельних ресурсів, де зберігається другий примірник цього документа. У відповідній книзі записів (реєстрації) робиться запис про припинення права власності чи користування земельною ділянкою, який посвідчується підписом начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів Держкомзему України. Тому встановлені судом вилучення земельної ділянки, що відбулось на підставі Ленінського районного суду м. Вінниці від 27.04.2007р. по справі №2-2547/07, та можливі наступні зміни на що наголошується представниками відповідачів, що не були відображені в державному акті на право постійного користування землею не мають наслідком його нечинності або недійності, адже так зміни мали бути проведені органом державної влади, а не землекористувачем. Так Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38). З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial