Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

У листопаді 2023 року Військова частина [NUMBER] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу. Позов мотивовано тим, що 19.06.2022 року головний сержант 2 мотопіхотної роти військової частини [NUMBER] старший сержант [PERSON] , який керував автомобілем «Фольксваген Шаран», в якому перебував старший солдат [PERSON] , під час руху з смт.Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області до міста Миколаїв, збільшивши швидкість та не впоравшись із керуванням, порушив правила дорожнього руху, що призвело до настання дорожньо транспортної пригоди, внаслідок якої [PERSON] отримав тілесні ушкодження (закрита черепно мозкова травма, струс головного мозку, забій шийного відділу хребта з больовим м`язово тонічним синдромом). Відповідно до свідоцтва про хворобу №1392 від 13.12.2022 року старший солдат [PERSON] був визнаний непридатним до військової служби з подальшим переоглядом через 6 місяців на підставі ст.ст.81, 39 в, 75 в графи ІІ Розкладу хвороб, графи ТДВ згідно із Наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 року №402 «Про затвердження Положення про військово лікарську експертизу в Збройних Силах України». Після завершення лікування [PERSON] звернувся до Одеського районного управління поліції №1 Головного управління поліції в Одеській області із заявою, на підставі якої до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про початок досудового розслідування в кримінальному провадженні №12022162480001603 від 19.12.2022 року по факту настання вищезазначеної дорожньо транспортної пригоди за ч.1 ст.286 КК України. 11.04.2023 року [PERSON] отримано висновок експерта №47 від 23.02.2023 року, в якому зазначено, що на підставі даних комісійної судово медичної експертизи було визначено втрату ним загальної працездатності у розмірі 35 відсотків. На підставі наказу командира військової частини [NUMBER] від 29.03.2023 року №323 проведено спеціальне розслідування з приводу травмування [PERSON] , за наслідками якого за порушення правил дорожнього руху відповідно до ст.13 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України на старшого сержанта [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2023 року у справі №420/2072/23 задоволено позовні вимоги [PERSON] та зобов`язано\~Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити\~останньому додаткову грошову винагороду, передбачену\~постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100000 грн. за вересень, жовтень та листопад 2022 року пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом). Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2023 року обґрунтоване тим, що 19.06.2022 року за участю [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, за результатами якої було складено акт №120 проведення спеціального розслідування за результатом травмування, відповідно до якого 19.06.2022 року близько 15 год. 35 хв., рухаючись на автомобілі за дорожнім сполученням між населеними пунктами Новомиколаївка - Констянтинівка потрапив на відрізок пошкодженого артилерійським вогнем російськими окупаційними силами дорожнього покриття, після чого не впоравшись із керуванням автомобіля отримав травми, після надання першої долікарської медичної допомоги було встановлено, що старший солдат [PERSON] не перебував в стані алкогольного сп`яніння та був евакуйований до Миколаївської міської лікарні № 3. В період з 21.06.2022 року по 06.07.2022 року [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП «МКЛ №11 ОМР», що підтверджується випискою № 7509 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого. У період з 07.07.2022 року по 05.08.2022 року, з 07.08.2022 року по 05.09.2022 року, з 06.09.2022 року по 04.10.2022 року [PERSON] звільнений у відпустку за станом здоров`я, що підтверджується відпускними квитками від 07.07.20223 року №443, від 07.08.2022 року №751, від 05.09.2022 року №830, які видавалися на підставі довідок військово-лікарської комісії від 06.07.2022 року №2087, від 05.08.2022 року №2885, від 05.09.2022 року №3812. Військова частина [NUMBER] 01.09.2022 року за № 441 та 01.11.2022 року за № 717 надавала направлення на ВЛК для визначення ступеню придатності до військової служби [PERSON] . З урахуванням зазначеного, Одеський окружний адміністративний суд дійшов висновку, що оскільки [PERSON] у період з вересня по листопад 2022 року перебував у відпустці для лікування після тяжкого поранення (контузія, травма, каліцтво) за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії, що пов`язане із захистом Батьківщини, оскільки отримане у період безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, тому він на підставі положень постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 28.02.2022\~року №\~168\~«Питання деяких\~виплат військовослужбовцям,\~особам рядового\~і начальницького\~складу,\~поліцейським та\~їх сім`ям\~під час\~дії воєнного\~стану» мав право на виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом) у вказаний період. Військова частина [NUMBER] виконала вищезазначене рішення суду та виплатила [PERSON] належні йому кошти. Проте, Військова частина [NUMBER] вважає, що таким чином вона відшкодувала шкоду, завдану [PERSON] іншою особою, а саме відповідачем [PERSON] , у зв`язку із чим у військової частини виникло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача на підставі ст.1191 ЦК України. Посилаючись на наведені обставини та положення ст.ст.1166, 1172, 1187, 1191 ЦК України; ст.ст.1, 4, 7, 8 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»; ст.ст.1, 3, 4 ЗУ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», просить стягнути із [PERSON] на свою користь суму відшкодування майнової шкоди в порядку регресу в розмірі 189301 грн. 07 коп. та сплачений судовий збір в розмірі 2839 грн. 52 коп. Ухвалою судді від 08.12.2023 року відкрито провадження у справі та визначено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.90, 91). 26.12.2023 року від представника відповідача адвоката Озерської О.В. надійшов відзив на позовну заяву, в кому вона просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність. Серед іншого звертає увагу суду на те, що виплата позивачем [PERSON] додаткової грошової винагороди є гарантованою державою виплатою, процедуру та підстави відшкодування якої з винних осіб ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не містить, а отже така допомога не є матеріальною шкодою у розумінні приписів ЦК України. Також наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення [PERSON] будь якого адміністративного чи кримінального правопорушення, яким завдано шкоду [PERSON] (а.с.101-117). В судовому засіданні представник позивача Ворхоляк Р.В. позов підтримав та підтвердив викладені у ньому обставини. Представник відповідача адвокат Озерська О.В. заперечила проти позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. З`ясувавши позиції учасників справи та дослідивши її матеріали, встановивши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, визначившись із суттю та характером спірних правовідносин, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. Так, судом встановлено, що згідно із випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2370 у [PERSON] виявлено наслідки перенесення закритої черепно мозкової травми, струсу головного мозку, подвійний консолідований перелом правої плечової кістки (т.1, а.с.23-25). Згідно із висновком експерта №47 від 23.02.2023 року на підставі даних комісійної судово медичної експертизи було визначено втрату [PERSON] загальної працездатності у розмірі 35 відсотків (т.1, а.с.27-35). Згідно із витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви [PERSON] розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні №12022162480001603 від 19.12.2022 року по факту настання вищезазначеної дорожньо транспортної пригоди, яка сталася за його участю 19.06.2022 року, за ч.1 ст.286 КК України (т.1, а.с.36). Наказом командира Військової частини [NUMBER] від 29.03.2023 року №323 скасовано наказ командира військової частини [NUMBER] «Про призначення спеціального розслідування» від 28.06.2022 року №331 та визначено провести службове розслідування з метою уточнення причин та умов, що сприяли травмуванню [PERSON] внаслідок скоєння дорожньо транспортної пригоди, а також з метою встановлення степеня вини осіб, чи дії або бездіяльність, можливо стали причиною вчинення правопорушення (т.1, а.с.18, 19.) Згідно із актом проведення спеціального розслідування травмування № [NUMBER] , складеним комісією у період з 29.03.2023 року по 01.04.2023 року, призначеною згідно із наказом командира Військової частини [NUMBER] №285 від 19.06.2022 року, 19.06.2022 року близько 15 год. 35 хв. під час руху в автомобілі «Фольксваген Шаран» на пасажирському передньому сидінні, яким керував [PERSON] , з дорожнім сполученням Новомиколаївка Костянтинівка, останній, отримавши інформацію про можливий артилерійський обстріл російськими окупаційними силами, рухався з перевищенням швидкості (близько 160 км/год), та не впоравшись із керуванням автомобіля спричинив дорожньо транспортну пригоду, в результаті якої отримав травмування [PERSON] . За порушення правил дорожнього руху, на підставі ст.13 Статуту Збройних Сил України на [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани (т.1, а.с.15-17, 139, 140). Згідно із наказом командира Військової частини [NUMBER] від 08.04.2023 року №340 «Про результати спеціального розслідування» під час проведення спеціального розслідування встановлено вищезазначені обставини травмування [PERSON] та за порушення правил дорожнього руху відповідно до ст.13 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України на старшого сержанта [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани (т.1, а.с.37, 38). Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2023 року у справі №420/2072/23 задоволено позовні вимоги [PERSON] та зобов`язано\~Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити\~останньому додаткову грошову винагороду, передбачену\~постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100000 грн. за вересень, жовтень та листопад 2022 року пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом). Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2023 року обґрунтоване тим, що 19.06.2022 року за участю [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, за результатами якої було складено акт №120 проведення спеціального розслідування за результатом травмування, відповідно до якого 19.06.2022 року близько 15 год. 35 хв., рухаючись на автомобілі за дорожнім сполученням між населеними пунктами Новомиколаївка - Констянтинівка потрапив на відрізок пошкодженого артилерійським вогнем російськими окупаційними силами дорожнього покриття, після чого не впоравшись із керуванням автомобіля отримав травми, після надання першої долікарської медичної допомоги було встановлено, що старший солдат [PERSON] не перебував в стані алкогольного сп`яніння та був евакуйований до Миколаївської міської лікарні № 3. В період з 21.06.2022 року по 06.07.2022 року [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП «МКЛ №11 ОМР», що підтверджується випискою № 7509 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого. У період з 07.07.2022 року по 05.08.2022 року, з 07.08.2022 року по 05.09.2022 року, з 06.09.2022 року по 04.10.2022 року [PERSON] звільнений у відпустку за станом здоров`я, що підтверджується відпускними квитками від 07.07.20223 року №443, від 07.08.2022 року №751, від 05.09.2022 року №830, які видавалися на підставі довідок військово-лікарської комісії від 06.07.2022 року №2087, від 05.08.2022 року №2885, від 05.09.2022 року №3812. Військова частина [NUMBER] 01.09.2022 року за № 441 та 01.11.2022 року за № 717 надавала направлення на ВЛК для визначення ступеню придатності до військової служби [PERSON] . З урахуванням зазначеного, Одеський окружний адміністративний суд дійшов висновку, що оскільки [PERSON] у період з вересня по листопад 2022 року перебував у відпустці для лікування після тяжкого поранення (контузія, травма, каліцтво) за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії, що пов`язане із захистом Батьківщини, оскільки отримане у період безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, тому він на підставі положень постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 28.02.2022\~року №\~168\~«Питання деяких\~виплат військовослужбовцям,\~особам рядового\~і начальницького\~складу,\~поліцейським та\~їх сім`ям\~під час\~дії воєнного\~стану» мав право на виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом) у вказаний період (т.1, а.с.67-74). Згідно із наказом командира Військової частини [NUMBER] від 05.10.2023 року №695 «Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям на період дії воєнного стану за вересень 2023 року» прийнято рішення про виплату [PERSON] додаткової винагороди на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2023 року у справі №420/2072/23 (т.1, а.с.49-50). Згідно із довідкою від 09.11.023 року №10086 [PERSON] виплачено премію в розмірі 189301 грн. 07 коп. (т.1, а.с.51). За змістом п.3 ч.2 ст.11 ЦК України однієї із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. За ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що заявлена Військовою частиною [NUMBER] позовна вимога передусім ґрунтується на положеннях ст.1191 ЦК України, згідно із якими особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Визначаючись із правовою природою права зворотної вимоги (регресу), суд спирається на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду від 25.03.2019 року у справі №916/686/18, який зводиться до того, що при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, яка виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні. При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою. Таким чином, деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (ст.ст.11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. Водночас, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (ст. 599 ЦК України). У пунктах 25 27 постанови Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 911/3840/17 обумовлено, що за своєю суттю регресне зобов`язання - це зворотна вимога про повернення грошей або майна, виконане однією особою за іншу або з вини останньої третій особі. Відповідно до положень ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність наступного юридичного складу: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. При цьому необхідно встановити, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків. Повертаючись до обставин розглядуваної справи, суд відзначає, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2023 року у справі №420/2072/23 зобов`язано\~Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити\~ [PERSON] додаткову грошову винагороду, передбачену\~постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 100000 грн. за вересень, жовтень та листопад 2022 року пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом). Суд ураховує, що відповідно до частин 1-3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Згідно із ст.ст. 1-2, 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Відповідно до пунктів 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації. Згідно із положеннями «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 року № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги. Грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні). Грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії), рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства. Військовослужбовцям строкової військової служби, які перебувають у відрядженнях, відпустках і на лікуванні в лікарняних закладах, грошове забезпечення виплачується за весь період перебування у відрядженнях, відпустках і на лікуванні. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 року, № 259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022 року, № 573/2022 від 12.08.2022 року, № 757/2022 від 07.11.2022 року, № 58/2023 від 06.02.2023 року строк дії воєнного часу продовжувався. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка», виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Відповідно до пунктів 5, 8 наказу Міністерства оборони України від 07.03.2022 року №248/1298 виплата додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень або 30000 гривень здійснюється на підставі наказів командирів військових частин. В наказах про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень або 30000 гривень за місяць обов`язково зазначаються підстави для його виконання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо. У період дії воєнного стану, військовослужбовцям які отримали поранення (контузію, травми, каліцтва), пов`язані із захистом Батьківщини, додаткову винагороду виплачувати у розмірі 100000 гривень за весь час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого та перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії. Оскільки [PERSON] у період з вересня по листопад 2022 року перебував у відпустці для лікування після тяжкого поранення (контузія, травма, каліцтво) за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії, що пов`язане із захистом Батьківщини, оскільки отримане у період безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, то адміністративний суд дійшов висновку, що він мав право на виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом) у вказаний період. Виходячи із наведеного, суд вважає слушними викладені у відзиві на позовну заяву доводи про те, що нарахована та виплачена [PERSON] додаткова грошова винагорода є гарантованою державою виплатою, що здійснюється у зв`язку із пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, що сталося у період проходження ним військової служби, та не пов`язана із наявністю чи відсутністю вини іншої особи (військовослужбовця) в такому пораненні. Зважаючи на викладене, правовідносини, що склалися між Військовою частиною [NUMBER] та [PERSON] , за своєю правовою природою не є основним (деліктним) зобов`язанням, яке припинилося унаслідок нарахування та виплати останньому додаткової грошової винагороди, та слугувало б подальшою підставою для виникнення нового (регресного) зобов`язання, в межах якого у Військової частини [NUMBER] виникло право регресної вимоги до [PERSON] . Окрім того, зі змісту ст.1191 ЦК України випливає, що вимога про відшкодування шкоди може спрямовуватися лише до особи, вина якої встановлена у визначеному законом порядку. Однак, у матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] вчинене будь яке адміністративне чи кримінальне правопорушення. Більше того, суд ураховує, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2023 року встановлено, що [PERSON] перебуває на військовій службі за контрактом у Збройних Силах України з 25.02.2022 року та проходить службу у Військовій частині [NUMBER] . 19.06.2022 року за участю [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, за результатами якої було складено акт № 120 проведення спеціального розслідування за результатом травмування, відповідно до якого 19.06.2022 року близько 15 год. 35 хв., рухаючись на автомобілі за дорожнім сполученням між населеними пунктами Новомиколаївка - Констянтинівка потрапив на відрізок пошкодженого артилерійським вогнем російським окупаційними силами дорожнього покриття, після чого не впоравшись із керуванням автомобіля отримав травми, після надання першої долікарської медичної допомоги було встановлено, що старший солдат [PERSON] не перебував в стані алкогольного сп`яніння та був евакуйований до Миколаївської міської лікарні № 3. В період з 21.06.2022 року по 06.07.2022 року [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП «МКЛ №11 ОМР», що підтверджується випискою № 7509 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого. У період з 07.07.2022 року по 05.08.2022 року, з 07.08.2022 року по 05.09.2022 року, з 06.09.2022 року по 04.10.2022 року [PERSON] звільнений у відпустку за станом здоров`я, що підтверджується відпускними квитками від 07.07.20223 року №443, від 07.08.2022 року №751, від 05.09.2022 року №830, які видавалися на підставі довідок військово-лікарської комісії від 06.07.2022 року №2087, від 05.08.2022 року №2885, від 05.09.2022 року №3812. Військова частина [NUMBER] 01.09.2022 року за № 441 та 01.11.2022 року за № 717 надавала направлення на ВЛК для визначення ступеню придатності до військової служби [PERSON] . В силу ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis - те, що стосується попереднього судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили. У такій попередній справі повинні брати участь ті ж самі сторони або їх правонаступники. Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Основного закону України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами. Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Суд звертає увагу на те, що за встановленими адміністративним судом у справі №420/2072/23 обставинами 19.06.2022 року дорожньо-транспортна пригода сталася за участю саме [PERSON] , за результатами якої було складено акт № 120 проведення спеціального розслідування за результатом травмування, відповідно до якого, рухаючись на автомобілі за дорожнім сполученням між населеними пунктами Новомиколаївка - Констянтинівка потрапив на відрізок пошкодженого артилерійським вогнем російськими окупаційними силами дорожнього покриття, після чого не впоравшись із керуванням автомобіля отримав травми. Отже, із лінгвістично логічного розуміння встановлених адміністративним судом обставин вбачається, що саме [PERSON] не впорався із керуванням автомобіля, унаслідок чого отримав тілесні ушкодження. При цьому будь якої згадки про перебування за кермом автомобіля [PERSON] у рішенні адміністративного суду не міститься. Надаючи оцінку преюдиційності встановлених адміністративним судом обставин в контексті приписів ч.5 ст.82 ЦПК України, суд виходить із того, що описані обставини були встановлені не тільки стосовно [PERSON] , а й Військової частини [NUMBER] , яка була учасником справи (відповідачем), так як слугували, серед іншого, підставою для покладення на неї обов`язку нарахувати та виплатити\~ [PERSON] додаткову грошову винагороду, передбачену\~постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». З огляду на викладене, суд вважає, що в силу положень ч.5 ст.82 ЦПК України окреслені обставини не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. В той же час, суд вважає за необхідне надати окрему оцінку акту проведення спеціального розслідування травмування №348, складеного комісією, призначеною згідно із наказом командира Військової частини [NUMBER] №285 від 19.06.2022 року, відповідно до якого 19.06.2022 року близько 15 год. 35 хв. під час руху в автомобілі «Фольксваген Шаран» на пасажирському передньому сидінні, яким керував [PERSON] , з дорожнім сполученням Новомиколаївка Костянтинівка, останній, отримавши інформацію про можливий артилерійський обстріл російськими окупаційними силами, рухався з перевищенням швидкості (близько 160 км/год), та не впоравшись із керуванням автомобіля спричинив дорожньо транспортну пригоду, в результаті якої отримав травмування [PERSON] . За порушення правил дорожнього руху на підставі ст.13 Статуту Збройних Сил України на [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани (т.1, а.с.15-17, 139, 140). В ст.79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Насамперед слід відзначити, що наведені у цьому акті відомості істотно суперечать встановленим адміністративним судом обставинам, які, як вбачається із мотивувальної частини рішення суду, в свою чергу, базуються на даних, відображених в акті № 120 проведення спеціального розслідування за результатом травмування. У відповіді від 15.12.2023 року №5/51/2694 на адвокатський запит представника відповідача адвоката Озерської І.В. Військова частина [NUMBER] повідомила, що акт № 120 проведення спеціального розслідування від 19.06.2022 року скасований, а тому надати його копію немає можливості (т.1, а.с.137). Оскільки попередній акт № 120 проведення спеціального розслідування від 19.06.2022 року, який був покладений в основу встановлених адміністративним судом обставин, був скасований позивачем, то наведені в наступному акті проведення спеціального розслідування травмування №348 відомості, на думку суду, не можуть бути розцінені як докази, на підставі яких відповідно до норми ст.79 ЦПК України можна було б з повною та об`єктивною достовірністю встановити дійсні обставини справи. Відтак, притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, ст.13 Статуту Збройних Сил України на підставі висновків, які відображені в акті проведення спеціального розслідування травмування №348, само собі не може вказувати на його винуватість в отриманні [PERSON] тілесних ушкоджень. Інших належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували винуватість [PERSON] в отриманні [PERSON] тілесних ушкоджень, позивачем не надано. При цьому суд відзначає, що внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви [PERSON] та здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні №12022162480001603 від 19.12.2022 року по факту настання вищезазначеної дорожньо транспортної пригоди, яка сталася за його участю 19.06.2022 року, за ч.1 ст.286 КК України, також не може слугувати підставою для висновку про винуватість відповідача у вчиненні передбаченого цим законом кримінального правопорушення. З огляду на викладене, заявлена позовна вимога не може кваліфікуватися як регресна та ґрунтуватися на приписах ст.1191 ЦК України, оскільки обставини справи не співвідносяться із характером правовідносин, предметом правового регулювання яких є наведена правова норма. Також неспроможними є посилання позивача на те, що правовою підставою для стягнення із [PERSON] майнової шкоди є приписи ст.ст.1, 4, 7, 8 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»; ст.ст.1, 3, 4 ЗУ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», виходячи із наступного. Відповідно до закріпленої в ст.1 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» дефініційної норми військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку, а також акції, частки у статутному капіталі юридичних осіб (далі - корпоративні права) тощо. В частинах 1, 2 ст.3 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» визначено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених\~частиною другою\~цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному\~порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. За ст.7 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» особи, винні у порушенні вимог цього Закону, притягаються до відповідальності згідно із законом. Згідно із п.4 ч.1 ст.1 ЗУ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності. Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 ЗУ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано. Наведені у позовній заяві обставини не свідчать про те, що [PERSON] знищено, пошкоджено, створено нестачу, розкрадання або вчинено незаконне використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, унаслідок чого позивачем могли б бути понесені витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати, що виключає завдання ним прямої дійсної шкоди. Відповідно до частин 1-3 ст.3 ЗУ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених\~статтею 9\~цього Закону,\~які виключають\~матеріальну відповідальність. Умовами\~притягнення до\~матеріальної відповідальності\~є: 1)\~наявність шкоди; 2)\~протиправна поведінка\~особи у\~зв`язку з\~невиконанням чи\~неналежним виконанням\~нею обов`язків\~військової служби\~або службових\~обов`язків; 3)\~причинний зв`язок\~між протиправною\~поведінкою особи\~і завданою\~шкодою; 4)\~вина особи\~в завданні\~шкоди. Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України. Проте, як зазначено вище, позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували протиправну поведінку [PERSON] у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням ним обов`язків військової служби, винуватість [PERSON] в отриманні [PERSON] тілесних ушкоджень та причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і означеними наслідками. За правилами\~ч.1\~ст.6\~ ЗУ\~«Про матеріальну\~відповідальність військовослужбовців\~та прирівняних\~до них\~осіб за\~шкоду,\~завдану державі»\~особа несе\~матеріальну відповідальність\~у повному\~розмірі завданої\~з її\~вини шкоди\~в разі: 1)\~виявлення нестачі,\~розкрадання,\~умисного знищення,\~пошкодження чи\~іншого незаконного\~використання військового\~та іншого\~майна,\~у тому\~числі переданого\~під звіт\~для зберігання,\~перевезення,\~використання або\~для іншої\~мети,\~здійснення надлишкових\~виплат грошових\~коштів чи\~вчинення інших\~умисних протиправних\~дій; 2)\~виявлення факту\~приписки в\~нарядах чи\~інших документах\~фактично не\~виконаних робіт,\~викривлення звітних\~даних або\~обману держави\~в інший\~спосіб; 3)\~завдання шкоди\~у стані\~сп`яніння внаслідок\~вживання алкоголю,\~наркотичних засобів\~або інших\~одурманюючих речовин; 4)\~вчинення діяння\~(дій\~чи бездіяльності),\~що мають\~ознаки кримінального\~правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей. Заявляючи позовну вимогу про стягнення із [PERSON] суми відшкодування майнової шкоди в порядку регресу, позивач не довів наявність жодної із підстав, визначених ч.1 ст.6 ЗУ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», яка б свідчила про повну матеріальну відповідальність відповідача. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Військової частини [NUMBER] до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу. Оскільки у задоволенні позову слід відмовити повністю, то судові витрати по сплаті судового збору на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed