Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду у розмірі 76 037,00 гривень, яка включає: вартість матеріального збитку завданого власнику бувшого у використанні автомобіля марки «Suzuki Grand Vitara», 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , у розмірі 64 451,00 грн, витрати, понесені в зв`язку із проведенням автотоварознавчого дослідження щодо вартості матеріального збитку - 1 853,39 грн, витрати, понесені у зв`язку із проведенням автотехнічної експертизи - 9 734,00 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 21 листопада 2018 року, о 08 годині 00 хвилин у м. Києві по вулиці Раїси Окіпної, 6, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Suzuki Grand Vitara, державний номер [NUMBER] , яким керувала позивач, та автомобіля Daewoo Lanos, державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . У результаті розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , постановою Дніпровського районного суду міста Києва по справі №755/17975/18 від 18 травня 2021 року провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. При дослідженні судом механізму дорожньо-транспортної пригоди встановлені порушення Правил дорожнього руху водієм [PERSON] , який керував автомобілем Daewoo Lanos, державний номер [NUMBER] , що підтверджується Висновком експертів №7843/19-52/20332/19-52/20333/19-35/36468/20-35/36469/20-52 від 11 лютого 2021 року за результатами проведення комплексної судової автотехнічної, фототехнічної, транспортно-трасологічної експертизи та експертизи відеозвукозапису у справі про адміністративне правопорушення №755/17975/18, яка була проведена судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на підставі постанови судді Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року. Позивач зазначає, що внаслідок аварії її автомобіль Suzuki Grand Vitara, державний номер [NUMBER] , отримав чисельні механічні пошкодження. Матеріальні збитки завдані пошкодженням автомобіля складають 64 451,00 грн. Також, позивач зазначила, що відповідач у справі, не застрахував свою цивільно-правову відповідальність власників наземних транспортних засобів, жодного відшкодування заподіяної позивачу шкоди не відшкодував. Крім того, позивачем були понесені витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 1853,39 грн та витрати у розмірі 9734, 00 грн на оплату за проведення комплексної судової автотехнічної, фототехнічної, транспортно-трасологічної експертизи та експертизи відеозвукозапису №7843/19-52/20332/19-52/20333/19-52/20333/19-35/36468/20-35/36469/20- 52 від 11.02.2021 року. Загальний розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу в результаті винних дій відповідача, складає 76 037,00 гривень Вказану позову заяву було передано в провадження судді Гаврилової О.В. на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 81-83). Докази отримання відповідачем за зареєстрованим місцем проживання копії ухвали суду про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами в матеріалах справи відсутні. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року у задоволенні клопотання МТСБУ про об`єднання справ в одне провадження - відмовлено (а.с.89-90). Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено що 21 листопада 2018 року, о 08 годині 00 хвилин, у м. Києві по вулиці Раїси Окіпної, 6, сталася ДТП за участю автомобіля Suzuki Grand Vitara, державний номер [NUMBER] , яким керувала [PERSON] , та автомобіля Daewoo Lanos, державний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії БД № 218750 [PERSON] 21 листопада 2018 року, о 08 годині 00 хвилин, керуючи автомобілем марки «Suzuki Grand Vitara», державний номер [NUMBER] , у м. Києві по вул. Раїси Окіпної, 6, при зміні напрямку руху, не впевнилася у безпечності, а саме, що це буде безпечно і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, що призвело до зіткнення з автомобілем «Daewoo Lanos», державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та до пошкодження автомобілів, заподіяння матеріальних збитків і порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху України (а.с.9-11). За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, постановою Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/17975/18 від 18 травня 2021 року провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення (а.с.12-15). Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року у справі №755/17975/18 було призначено судову автотехнічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертів поставлено наступні питання: 1. На якому місці дороги (згідно схеми ДТП та відповідно до відеозапису (файл VID_20181207_164159.mp4 на диску для лазерних систем зчитування Verbatium) сталося зіткнення транспортних засобів?; 2. Яке було взаємне розташування транспортних засобів на проїжджій частині під час їх зіткнення?; 3. Як повинен був діяти водій «Suzuki Grand Vitara», державний номер [NUMBER] у такій дорожній обстановці, згідно з технічними вимогами ПДР України і чи відповідали його дії таким вимогам?; 4. Як повинен був діяти водій «Daewoo Lanos», державний номер [NUMBER] у такій дорожній обстановці, згідно з технічними вимогами ПДР України і чи відповідали його дії таким вимогам?; 5. Чи мав технічну можливість водій «Suzuki Grand Vitara», державний номер [NUMBER] у такій дорожній обстановці, згідно з технічними вимогами ПДР України уникнути зіткнення з моменту виникнення небезпеки для подальшого руху автомобіля?; 6. Чиї дії, водія Suzuki Grand Vitara», державний номер [NUMBER] , чи водія «Daewoo Lanos», державний номер [NUMBER] з технічної точки зору були у причинному зв`язку з настанням даної ДТП? За результатами проведеної експертизи складено висновок експертів №7843/19-52/20332/19-52/20333/19-35/36468/20-35/36469/20-52 від 11 лютого 2021 року за результатами проведення комплексної судової автотехнічної, фототехнічної, транспортно-трасологічної експертизи та експертизи відеозвукозапису (а.с.16-48). У постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року у справі №755/17975/18 встановлено: «Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 218750 від 21.11.2018 року, [PERSON] порушила п. 10.1 ПДР України. Згідно з п. 10.1 ПДР України, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Однак, враховуючи висновок експертів № 7843/19-52/20332/19-52/20333/19-35/36468/20-35/36469/20-52 від 11.02.2021 року, зокрема, його мотивувальну частину, в діях [PERSON] не вбачаються порушення вимог п. 10.1 ПДР України. Відповідно до висновку вказаного висновку експертів: 1. З причин, детально викладених у дослідженні, місце зіткнення автомобілів Daewoo та Suzuki знаходиться на зустрічній (відносно первинного їх напрямку руху) смузі руху (див. зображення 4 у дослідженні), в районі/поблизу концентрованого осипу продуктів зіткнення та початку розливу рідини. 2. З викладених у дослідженні причин, на момент зіткнення ТЗ були розташовані приблизно у положенні, наведеному на рис. 7 дослідницької частини, а проекція точок зон контакту останніх на опорну поверхню знаходиться на зустрічній смузі руху, відносно первинного напрямку руху ТЗ Daewoo та Suzuki. 4. З технічної точки зору, водій автомобіля Daewoo повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.4 та у випадку виникнення небезпеки для руху останньому, також, у відповідності до вимог п.п. 12.3, 10.1 ПДР. Оцінити дії даного водія на предмет відповідності вимогам п.п. 10.1 та 12.3 ПДР експертним (розрахунковим) шляхом, з обсягу наданих на дослідження матеріалів, не видається за можливе. Разом з цим, дії водія даного ТЗ не відповідали вимогам п. 12.4 ПДР, з технічної точки зору. 3. З технічної точки зору дії водія автомобіля Suzuki регламентуються вимогами п.п. 10.1 та 10.4 ПДР. З причин, наведених у дослідженні, оцінити дії водія автомобіля Suzuki на предмет відповідності вимогам п. 10.1 ПДР, з обсягу наданих на дослідження матеріалів, з технічної точки зору, неможливо». (а.с.12-15). Відповідно до висновку експерта за результатами автотоварознавчого дослідження від 05 листопада 2021 року № 32192/21-56 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки Suzuki Grand Vitara, державний номер [NUMBER] , складає 64 451,00 грн (а.с.49-69). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час ДТП не була застрахована, тому [PERSON] зверталася із позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП (справа № 755/19901/21). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року у справі № 755/19901/21 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. У рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року зазначено: «заява позивача до МТСБУ про виплату страхового відшкодування датована 17.06.2021 року, у той час як дорожньо-транспортна пригода відбулася 21.11.2018 р. Ураховуючи наведені правові норми та ті обставини, що позивач звернулась до відповідача МТСБУ із заявою про виплату коштів у відшкодування шкоди з пропуском встановленого законом річного строку для подання такої заяви, підстави для задоволення позову в частині вимог про стягнення з відповідача регламентної виплати у розмірі 64 451,00 грн відсутні». Позивачем понесені витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 1853,39 грн (а.с.69) та витрати на оплату за проведення комплексної судової автотехнічної, фототехнічної, транспортно-трасологічної експертизи та експертизи відеозвукозапису №7843/19-52/20332/19-52/20333/19-52/20333/19-35/36468/20-35/36469/20- 52 від 11.02.2021 у розмірі 9 734,00 грн (а.с.70). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України). Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені у статті 1187 ЦК України. Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV, у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних відносин), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах ліміту відповідальності страховика (страхової суми) є страховик завдавача шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 35), від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (пункт 96)). Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (див.: п. 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) викладений правовий висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди». Відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 361/10096/14-ц (провадження № 61-37197св18)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року у справі № 442/3107/21 (провадження № 61-20886св21) зазначено: «Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654 св 18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702 св 18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195 св 18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216 св 18); від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775 св 20) від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17 (провадження № 61-39056 св 18); від 24 листопада 2021 року у справі № 342/709/20 (провадження № 61-11129 св 21). Крім того, підставами звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: approved