Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до КП «Комунальник-2011» про стягнення заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористанні дні відпусток та інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні, на день звільнення, та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, стягнення моральної шкоди. Позовну заяву мотивує тим, що він в період з 03.09.2012 р. по 30.08.2024 р. працював на посаді директора КП «Комунальник-2011». Відповідно до розпорядження селищного голови №237-К від 30.08.2024 р. його було звільнено згідно з п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України від 02.12.2024 р., [PERSON] за звітний вересень 2024 року, в якому відбулося звільнення, мало бути сплачено 103289,97 грн. (без відрахування обов`язкових платежів та внесків). Однак, в порушення вимог трудового законодавства, позивачу не було виплачено відповідної суми, хоча надходження на рахунки підприємства були. В судовое засідання позивач не з`явився, подав заяву, в якій позов підтримав та просив проводити розгляд справи без його участі. Представник відповідача проти позову заперечила. Вказала, що [PERSON] був звільнений в робочий день, а тому не був позбавлений можливості сам забезпечити свої виплати. До 21.11.2024 р. [PERSON] не звертався до КП «Комунальник-2011» про виплату заборгованості. Щодо відшкодування моральної шкоди, то у цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів погіршення його стану здоров`я, тощо, крім того кошти позивачу не виплачувались не з вини КП «Комунальник-2011» а у зв`язку із відсутністю у підприємства коштів. Згодом подала заяву про розгляд справи її участі. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] в період з 03.09.2012 р. по 30.08.2024 р. працював на посаді директора КП «Комунальник-2011» та був звільнений на підставі розпорядження селищного голови №237-К від 30.08.2024 р. на підставі п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Цим розпорядженням передбачалось і проведення повного розрахунку із позивачем. Однак, розрахунок проведений не був. Сторони визнали, що заробітна плата [PERSON] за липень та серпень 2024 р., що передували звільненню, була виплачена повністю. Заборгованість по розрахунку при звільненні стосується лише сум компенсації за невикористані відпустки. Позивач визнав, що інших зазначених ним у позовній заяві виплат, окреслених як «інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні, на день звільнення» він не вимагає, заборгованість по ним відсутня. Посилання відповідача на ту обставину, що будучи звільненим в робочий день позивач не був позбавлений можливості вжити заходів до розрахунку із собою при звільненні, не заслуговує на увагу, враховуючи, що це не позбавляє його права на відповідні виплати. Розпорядженням селищного голови №237-К від 30.08.2024 р. не покладено такого обв`язку саме на позивача, а відтак його несе уповноважений орган власника. Окрім того, вказане розпорядження датоване останнім робочим днем тижня, а запис у трудовій книжці колгоспника [NUMBER] датований 01.09.2024 р. вихідним днем із зазначенням, що саме у цей день і був звільнений позивач на підставі вказаного розпорядження. Матеріалами справи підтверджується, що письмово [PERSON] звертався до КП «Комунальник-2011» щодо виплати заборгованості при розрахунку лише 21.11.2024 р.. Однак, ця обставина не має правового значення, оскільки згідно із ст. 238 КЗпП України, при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Заяв про застосування строків давності відповідачем не подавалось. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Однак, в день звільнення позивача 01.09.2024 р., відповідач письмово не повідомив [PERSON] про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Статтею 27\~Закону України\~«Про оплату\~праці» передбачено,\~що порядок\~обчислення середньої\~заробітної плати\~працівника у\~випадках,\~передбачених законодавством,\~встановлюється Кабінетом\~Міністрів України.\~Пунктом 2\~Порядку №\~100\~передбачено,\~що середня\~заробітна плата\~обчислюється виходячи\~з виплат\~за останні\~два календарні\~місяці роботи,\~що передують\~місяцю,\~в якому\~відбувається подія,\~з якою\~пов`язана\~відповідна виплата.\~Якщо протягом\~останніх двох\~календарних місяців,\~що передують\~місяцю,\~в якому\~відбувається подія,\~з якою\~пов`язана\~відповідна виплата,\~працівник не\~працював,\~середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до довідки КП «Комунальник-2011» від 06.02.2025 р. №23, [PERSON] при звільненні нараховано 103289,97 грн. та виплачено розрахункові 29.11.2024 р. в сумі 4000,00 грн., 06.12.2024 р. в сумі 5000,00 грн.. Середньоденний заробіток складає 898,60 грн.. Позивач визнав проведення з ним часткового розрахунку в сумі 9000 грн.. Спорів між сторонами щодо правильності обчислення цих сум немає. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по розрахунку при звільненні в сумі 94289,97 грн. (103289,97 грн. - 9000 грн. = 94289,97 грн.). Тому в цій частині позов слід задовольнити. Позивач також просить стягнути з відповідача на підставі ст. 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме в розмірі 116818 грн. з розрахунку з 6 місяців: з 02.09.2024 р. по 02.03.2025 р.. Відповідач заперечує проти позову, у т.ч. з посиланням на скрутний майновий стан. Згідно із\~ст.\~117\~КЗпП України,\~у разі\~невиплати з\~вини роботодавця\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~визначені ст.\~116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку,\~але не\~більш як\~за шість\~місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Матеріали справи свідчать, що спору щодо розміру належних до виплати звільненому працівнику сум між сторонами не має, відповідачем надано довідку №23 від 06.02.2025 р., де відповідні суми визнаються як належні до сплати. Таким чином, виходячи з розміру визнаного сторонами розміру середньоденного заробітку 898,60 грн. з розрахунку з 6 місяців з 02.09.2024 р. по 02.03.2025 р. (130 робочих днів) розмір належного до сплати середнього заробітку складає 116818 грн.. Однак, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц, де в п. п. 70 72 підкреслено, що метою такого\~законодавчого регулювання\~є захист\~майнових прав\~працівника у\~зв`язку\~з його\~звільненням з\~роботи,\~зокрема захист\~права працівника\~на своєчасне\~одержання заробітної\~плати за\~виконану роботу,\~яка є\~основним засобом\~до існування\~працівника,\~необхідним для\~забезпечення його\~життя. Однак,\~встановлений ст.\~117\~КЗпП України\~механізм компенсації\~роботодавцем працівнику\~середнього заробітку\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні\~не передбачає\~чітких критеріїв\~оцінки пропорційності\~щодо врахування\~справедливого та\~розумного балансу\~між інтересами\~працівника і\~роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відшкодування,\~передбачене ст.\~117\~КЗпП України,\~спрямоване на\~компенсацію працівнику\~майнових втрат,\~яких він\~зазнає внаслідок\~несвоєчасного здійснення\~з ним\~розрахунку з\~боку роботодавця. Загальною\~ознакою цивільно-правової\~відповідальності є\~її компенсаторний\~характер.\~Заходи цивільно-правової\~відповідальності спрямовані\~не на\~покарання боржника,\~а на\~відновлення майнової\~сфери потерпілого\~від правопорушення.\~Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~9\~ЦК України,\~така спрямованість\~притаманна і\~заходу відповідальності\~роботодавця,\~передбаченому ст.117\~КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі (п.п. 81 83). З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 р. у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. (п. п. 91 92). Судом встановлено, що обчислений відповідно до ст.117 КЗпП України розмір компенсації середнього заробітку перевищує належну до сплати суму заборгованості при звільненні. Приймаючи до уваги зазначену обставину, а також те, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію, безпідставність відмови відповідача у виплаті неоспорюваних сум заборгованості, добросовісне користування позивачем своїми правами, вжиття заходів до тримання належних йому сум, забезпечуючи баланс майнових інтересів сторін суд вважає за необхідне зменшити обчислену суму та стягнути з відповідача 80000 грн. компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 25.05.2022 р. в справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22) зроблено висновок, що «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Позивач посилається, що невиплатою заробітної плати та інших виплат у строки, передбачені законом, йому спричинено моральну шкоду, що виразилася у переживаннях, викликаних порушенням права на оплату праці, необхідністю додавання зусиль для організації свого життя в забезпеченні себе та членів своєї сім`ї. Ці обставини підтверджуються матеріалами справи. Сторони не заперечували, що позивач усно та письмово вживав заходів для отримання належних йому сум, отримував безпідставні відмови, тобто, був вимушений докласти додаткових зусиль для організації свого життя внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача на своєчасне отримання відповідних грошових коштів за трудовим законодавством. Посилання представника відповідача на відсутність доказів погіршення стану здоров`я позивача не заслуговує на увагу, оскільки фізичний біль чи захворювання не є єдиними виразами заподіяної моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у сумі 10000 грн.. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не сплачується у справах про стягнення заробітної плати. Стягнення сум заборгованості по розрахунку при звільненні належить до цієї категорії. Решта сум відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, що понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь з відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial