Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 09 листопада 2007 року позивачка та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Володимирецького районного управління юстиції Рівненської області, актовий запис № 91. Шлюб розірвано на підставі рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 09 червня 2022 року. У період шлюбу в них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу, а саме в період з 2014 року по 2019 рік сторони побудували будинок по [ADDRESS] . В 2019 році, [PERSON] , [PERSON] та двоє неповнолітніх дітей переїхали у побудований житловий будинок, де позивачка в діти по сьогоднішній проживають. Відповідач, на даний час, хоч і зареєстрований за спірною адресою, однак проживає у своїх батьків. Житловий будинок побудований на земельній ділянці, площею 0,1200 га., цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ №066899 від 29.07.2011. Державний акт виданий на ім`я [PERSON] . Земельна ділянка перебуває у власності [PERSON] , оскільки набута ним, хоча за час шлюбу, однак внаслідок приватизації земельної ділянки, в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. На підставі викладеного, позивачка просить у порядку поділу спільної власності визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,12 га, що розташована по [ADDRESS] , на підставі статті 120 Земельного кодексу України. Вказаний позов надійшов до суду 02 грудня 2024 року. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 24 лютого 2025 року ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя до судового розгляду по суті. Належним чином повідомлена позивачка в судове засідання не з"явилася, надала заяву про розгляд справи у ї відсутності, позовні вимоги підтримує. Належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Згідно п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав: Як встановлено судом, 09 листопада 2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Володимирецького районного управління юстиції Рівненської області, актовий запис № 91. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 09.06.2022 у справі №556/558/22 шлюб між сторонами розірвано. Від спільного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей, серії [NUMBER] , серії [NUMBER] . 29 січня 2009 року, на ім`я [PERSON] прийнято рішення Володимирецької селищної ради Рівненської області № 810 «Про затвердження проекту землеустрою і передачу безоплатно в приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,12 га. Передано безоплатно в приватну власність [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,12 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що [ADDRESS] . 29 липня 2011 року на ім`я [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯИ № 066899, згідно якого [PERSON] став власником вищевказаної земельної ділянки. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 177325167 від 13.08.2019, влаcником земельної ділянки, кадастровий номер 5620855100:01:005:0220, площею 0,12 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що в [ADDRESS] є - [PERSON] , тобто право власності на дану земельну ділянку зареєстровано - 07 серпня 2019 року. 12 лютого 2014 року за № РВ 062140430526 Інспекцією державого архітектурно-будівельного контролю у Рівненськвій області було зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо нового будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . 02 липня 2019 року виготовлено технічний паспорт на завершений будівництвом об`єкт будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , на ім" [PERSON] 24 липня 2019 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області було внесено інформацію, зазначену у поданій [PERSON] декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, до Єдиного реєстру документів які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, реєстраційний номер [NUMBER] від 24.07.2019. 07 серпня 2019 року інформація про житловий будинок та його титульного власника [PERSON] була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про що свідчить відповідний Витяг від 13.08.2019 за № 177331000. Як зазначено в ч.1 ч.2 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Згідно ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А як зазначено в ч.1 ст.62 СК України, об`єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказаними правовими нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, яка може бути спростована. Так, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 гривня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст. 12, ч.1, ч.5, ч.6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що спірний житловий будинок є спільним майном подружжя, що набуте за час шлюбу, виходячи з фактичних обставин справи та наданих сторонами доказів і підлягає поділу. Що стосується вимоги про поділ земельної ділянки, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» , який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» , який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок із застосування норм Закону України Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі №753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі №409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). Право власності на спірну земельну ділянку [PERSON] зареєстрував 13 серпня 2019 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. А тому, враховуючи вище викладене, суд вважає, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача. Однак,\~як зазначено\~ у правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 317/2520/19, приватизована земельна ділянка не відноситься до спільного майна подружжя, проте у випадку, якщо на ній знаходиться спільний будинок та у разі його поділу між подружжям та виділу конкретної частини, відповідно до\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка не мала права на земельну ділянку, переходить це право у розмірі частки виділеного майна. Тому, оскільки частки позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] в праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 частині за кожним із співвласників, а тому позивачка набуває у відповідній виділеній частині право на земельну ділянку відповідно до\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України. Згідно з ч. 1\~ст. 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника. Відповідно до ч. 1\~ст. 120 ЗК України\~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.06.2020 в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати те, що зазначена норма\~статті 120 ЗК України\~закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства». Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16). Таким чином, хоча [PERSON] отримав у приватну власність шляхом приватизації земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , але оскільки розташований на цій земельній ділянці житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відтак до позивачки перейшло право власності й на 1/2 частину земельної ділянки, на якій цей будинок побудований, що відповідає принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку. Враховуючи вищенаведене , суд дійшов до висновку, що позов, пред`явлений [PERSON] , є обґрунтований та підлягає до задоволення в повному обсязі заявлених позовних вимог. Викладені у позові обставини підтверджуються наданими доказами. Оскільки спірний житловий будинок набутий у власність сторонами за час зареєстрованого шлюбу, зважаючи на презумпцію спільності майна подружжя, він є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно частки їх є рівними. У зв`язку з тим, що до [PERSON] переходить право власності на 1/2 частину житлового будинку, то до неї також переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності на будинок, відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Позивачка в позові не ставила питання про стягнення із відповідача судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved