Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

У листопаді 2024 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшов позов [PERSON] \~до держави російська федерація в особі уряду російської федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відповідно до якого позивач просить: - стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України в розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) грн. за нерухоме майно; - стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України в розмірі 1 000 000,00 (один мільйон) грн. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позиція позивача. Позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що до початку військової агресії російської федерації проти України він постійно проживав за адресою: [ADDRESS] позивач [PERSON] придбав до початку військових дій та проживав в ньому, сплачував комунальні послуги, проводив ремонтні роботи. Відповідно до\~Наказу Міністерства\~з питань\~реінтеграції тимчасово\~окупованих територій\~України 22\~грудня 2022\~року №\~309\~(із\~змінами)\~с.\~Киселівка Миколаївської\~області з\~16.06.2022\~року по\~11.11.2022\~рік було\~віднесено до\~територій активних\~бойових дій. Згідно довідки № 32 11.4/3-09 від 07.10.2024 року, виданої Киселівським старостинським округом Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, внаслідок бойових дій 2022 року на території Киселівського старостинського округу був зруйнований будинок позивача [PERSON] та знищені усі правовстановлюючі документи, які знаходились в адмінбудівлі старостату. Таким чином, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, було знищено житло позивача [PERSON] , він був змушений залишити місце свого проживання, що підтверджується довідкою від 10.05.2022 року №5111-5001545537 про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи. Внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, позивач [PERSON] вступив добровольцем до лав Збройних Сил України, що підтверджується Витягом з Наказу Начальника [NUMBER] прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 30.09.2022 року №430-ос та зараз приймає безпосередню участь у бойових діях щодо відсічі збройної агресії проти України. Після переїзду позивачу [PERSON] довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, шукати житло та відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Він був позбавлений звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями а також можливості на повернення додому, налагодженого побуту. Ці обставини відобразились на його матеріальному і моральному стані. Внаслідок втрати житла він зазнав моральної шкоди, яка полягає у значних триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту; неможливістю користуватися належним йому житлом та вести повноцінне життя; пристосуванні до нових життєвих умов та відновленні прийнятного для себе рівня життя; пошуком житла та фінансів; перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття. Враховуючи вищезазначене, позивач [PERSON] зазначає, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та внаслідок бойових дій йому було заподіяно матеріальну шкоду, яку він оцінює у 500\~000,00 (п`ятсот тисяч гривень) грн. та моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 1\~000\~000 (один мільйон гривень) грн. Позиція відповідача. Відповідач правом подання відзиву не скористався, у судове засідання уповноважений представник також не прибув. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.11.2024 позовну заяву позивача [PERSON] залишено без руху. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.11.2024 прийнято уточнену позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.02.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Заяви, клопотання учасників процесу та наслідки їх вирішення; порядок судового розгляду У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Адвокат Тузлукова І. П., яка діє в його інтересах, подала на адресу суду клопотання, відповідно до якого просила розглядати справу за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 3\~ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання відповідач - держава російська федерація в особі Уряду російської федерації не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини своєї неявки суду не повідомив, із клопотаннями до суду не звертався. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи [PERSON] постійно проживав в [ADDRESS] , що вбачається із довідки № 32 11.4/3-09 від 07.10.2024 року, виданої Киселівським старостинським округом Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області. Згідно цієї ж довідки внаслідок бойових дій 2022 року на території Киселівського старостинського округу був зруйнований будинок позивача [PERSON] та знищені усі правовстановлюючі документи, які знаходились в адмінбудівлі старостату. Відповідно до\~Наказу Міністерства\~з питань\~реінтеграції тимчасово\~окупованих територій\~України 22\~грудня 2022\~року №\~309\~(із\~змінами)\~с.\~Киселівка Миколаївської\~області з\~16.06.2022\~року по\~11.11.2022\~рік було\~віднесено до\~територій активних\~бойових дій. Таким чином, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, було знищено житло позивача [PERSON] , він був змушений залишити місце свого проживання, що підтверджується довідкою від 10.05.2022 №5111-5001545537 про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи. В силу постанови КМУ від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» особа, яка отримала від держави Україна довідку ВПО або від іноземної держави статус біженця/тимчасового захисту є потерпілою, постраждалою особою, жертвою війни, яку здійснює російська федерація. [PERSON] вступив добровольцем до лав Збройних Сил України, що підтверджується Витягом з Наказу Начальника [NUMBER] прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 30.09.2022 року № 430-ос та зараз приймає безпосередню участь у бойових діях щодо відсічі збройної агресії проти нашої держави. Вищезазначені обставини також підтверджуються посвідченням учасника бойових дій серії [NUMBER] . Позиція суду та її нормативно-правове обґрунтування. Відповідно до вимог статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до статті 2 ЦІК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов?язків цивільного характеру. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55). ЄСПЛ неодноразово визнавав, що надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60). У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 травня 2022 року № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: "Визначаючи, чи поширюється на російську федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається", Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України; - місцем завдання школи є територія суверенної держави Україна, - передбачається, що шкода завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України, - вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов?язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; - національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб?єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). У зв?язку\~з повномасштабним\~вторгненням російської\~федерації на\~територію України\~24\~лютого 2022\~року,\~Україна розірвала\~дипломатичні відносини\~з росією,\~що у\~свою чергу\~з цієї\~дати унеможливлює\~направлення різних\~запитів та\~листів до\~посольства російської\~федерації в\~Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20 (пункт 58). Отже, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України Аналогічні положення закріплені в ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров?я людини, а також нанесення шкоди її майну. Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - ч.3 ст. 82 ЦПК України), що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би російська федерація, не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації. Таким чином, звернення позивача [PERSON] до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладених у постановах від 22.06.2022 у справі № 311/498/20 (провадження № 61-988св22), від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291cв21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925cв21). Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19 грудня 2016 року). Отже, обов?язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю: права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України). Відповідно до частини 1\~статті 167 ЦК України\~держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин Згідно зі\~статтею 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. При цьому держава є специфічним суб`єктом правовідносин. Під державою розуміється організація політичної влади домінуючої частини населення у соціально неоднорідному суспільстві, яка, забезпечуючи цілісність і безпеку суспільства, здійснює керівництво ним насамперед в інтересах цієї частини, а також управління загальносуспільними справами. До визначальних ознак держави відноситься наявність для виконання своїх завдань та функцій специфічного апарату, який володіє владними повноваженнями і має матеріальні засоби для реалізації цих повноважень. Реалізація функцій держави здійснюється через специфічний апарат, порядок формування, правовий статус та повноваження якого визначаються самою державою. Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. За приписами пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року передбачено, що договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил. Пунктом 8 частини 2\~статті 16 ЦК України\~передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно із частиною 1\~статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частиною 2\~статті 22 ЦК України\~встановлено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 3\~статті 22 ЦК України\~визначено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частини 1\~статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за\~статтею 1166 ЦК України\~доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Таким чином, відповідно до наведених положень\~ЦК України\~та наведеної Конвенції, за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статті 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси. Як установлено судом, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, було знищено житло позивача [PERSON] , він був змушений залишити місце свого проживання, що підтверджується довідкою від 10.05.2022 року №5111-5001545537 про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи. Підсумовуючи викладене, суд встановив, що позивачем [PERSON] доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків. Враховуючи наведене, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми завданих збитків є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та фактично призведе до відновлення його порушених прав. Щодо позовних вимог позивача [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, що передбачено п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів, що передбачено п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом встановлено, що після переїзду у зв`язку із втратою житла позивачу [PERSON] довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, шукати житло та відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Він був позбавлений звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями а також можливості на повернення додому, налагодженого побуту. Ці обставини відобразились на його матеріальному і моральному стані. Внаслідок втрати житла позивач зазнав моральної шкоди, яка полягає у значних триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту; неможливістю користуватися належним йому житлом та вести повноцінне життя; пристосуванні до нових життєвих умов та відновленні прийнятного для себе рівня життя; пошуком житла та фінансів; перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття. Таким чином позивачу [PERSON] завдано моральної шкоди за обставин, викладених у позовній заяві і підтверджених дослідженими в ході судового розгляду доказами. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд з`ясував, що факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань, втрат немайнового характеру підтверджений належними, допустимими, достовірними доказами, з`ясовано, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінив заподіяну йому шкоду та мотиви, з яких він при цьому виходить. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, заявленої до відшкодування, розмір якої є адекватним психотравмуючій ситуації та обставинам, за яких було завдано моральної шкоди позивачу, охоплює всі порушення, що були допущені російською федерацією відносно нього. Відтак, суд вважає, що позивач [PERSON] довів належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи. Заявлений [PERSON] до відшкодування розмір моральної шкоди суд вважає таким, що відповідає вимогами розумності і справедливості. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат. Відповідно до пункту 1 частини 4\~статті 141 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні з позовом позивач [PERSON] не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від його сплати в силу приписів пункту 22 частини 1\~статті 5 Закону України «Про судовий збір»\~- від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України,\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі\~статтею 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до місцевого суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки 1 відсоток від суми позову перевищує суму 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день подання позовної заяви, то судовий збір за розгляд даної справи складає максимальну суму 15 140,00 грн. Так як позов задоволено повністю, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача до Державного бюджету України у повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved