Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-27 00:00:00

14.02.2023 Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (далі БАНК) звернулось до суду з даною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що згідно укладеного договору б/н від 22.04.2011 відповідач [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач вважає, що Умови та Правила надання банківських послуг були прийняті і погоджені відповідачем в момент підписання анкети-заяви, тому щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, банк керується Умовами та Правилами надання банківських послуг, де зазначено, що банк має право за власної ініціативи змінювати кредитний ліміт. Відповідно до Тарифів обслуговування кредитних карток та Умов та Правил надання банківських послуг відповідач зобов`язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати пеню та штрафи. Заборгованість відповідача станом на 02.01.2023 становить 34635,45 грн. і складається з наступного: 25666,41 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 8969,04 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Проте, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь лише заборгованість за тілом кредиту в розмірі 25666,41 грн. Відзив на позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» відповідачем [PERSON] не надано. 06.06.2023 представником відповідача адвокатом Севостьяновою І.Г. була подана зустрічна позовна заява про визнання недійсним Договору про надання банківських послуг, в обґрунтування якої вказує, що кредитний договір №б/н від 22.04.2011 [PERSON] з АТ КБ «Приватбанк» не укладав, грошові кошти за цим договором він не отримував, а тому спірний договір є недійсним. Водночас, заборгованість у [PERSON] виникла за кредитним договором №б\\н від 31.08.2006, у зв`язку з чим просить визнати недійсним правочин: кредитний договір №б/н від 22.04.2011, укладений між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк». Представник відповідача за зустрічною позовною заяву [PERSON] надала відзив на зустрічну позовну заяву та пояснення в яких зазначила, що дійсно між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір №б/н від 31.08.2006. В подальшому [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву №б/н від 22.04.2011, згідно якої отримав кредитну картку іншого типу з встановленим кредитним лімітом у розмірі 20100 грн. При цьому, згідно постанови НБУ від 17.12.2003 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», оскільки [PERSON] вже був ідентифікований за кредитним договором №б/н від 31.08.2006, то повторна ідентифікація та підписання нового договору є необов`язковою, але в тім [PERSON] було підписано анкету-заяву від 22.04.2011 та здійснювався перевипуск картки по договору №б/н від 31.08.2006, у зв`язку із зміною типу картки. Про користування [PERSON] кредитною карткою, випущеною за договором №б/н від 22.04.2011, та кредитними коштами свідчить долучена до первісного позову виписка за кредитним договором, яка є первинним бухгалтерським документом. Крім того, [PERSON] було пропущений строк позовної давності, оскільки він звернувся до суду з позовною вимогою про визнання недійсним Договору про надання банківських послуг №б/н від 22.04.2011, через 12 років з моменту його укладення, хоча [PERSON] був державним службовцем та певний час отримував щорічно банківські довідки про стан рахунків, на підставі яких заповнював декларацію про доходи, зокрема й відповідно до яких зазначав наявну заборгованість за кредитним договором, тобто про наявність заборгованості йому було достовірно відомо і у 2016 році і у 2017 році (а.с.96-97, 104-105). Відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] та його представником не надано. В судовому засіданні представник відповідача надалла аналогічні пояснення, що викладені в зустрічному позові. Представник Банку Дробот В.В. в судове засідання не зявилася при належому повідомленні, крім того Банк направив суду клопотання ро розгляд справи в відсутності представника а.с.61. Заслухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 22.04.2011 відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] , внаслідок укладення з АТ КБ «Приватбанк» кредитного договору, отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна Gold» зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.24). Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Факт випуску кредитної картки «Універсальна Gold», встановлення на неї кредитного ліміту та користування [PERSON] наданими АТ КБ «Приватбанк» кредитними коштами підтверджується відповідними довідками (а.с.22, 23) та випискою руху коштів на рахунку [PERSON] (а.с.15), які суд визнає належними та допустимими доказами у справі. В свою чергу, відповідач за первісним позовом [PERSON] , відповідно до умов укладеного кредитного договору №б/н від 22.04.2011, зобов`язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати пеню та штрафи. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1\~ст.610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1\~ст.612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідач за\~первісним позовом [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором №б/н від 22.04.2011 належним чином не виконує, має заборгованість перед БАНКОМ, яка станом на 02.01.2023 становить 34635,45 грн. і складається з наступного: 25666,41 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 8969,04 грн. заборгованість за простроченими відсотками (а.с.7-14). Проте БАНК просить стягнути з [PERSON] на свою користь лише заборгованість за тілом кредиту в розмірі 25666,41 грн. Таким чином, суд не входить в обговорення підстав та правильності нарахування [PERSON] відсотків за користування кредитними коштами. Враховуючи, що відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] своєчасно та належним чином свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів не виконав, суд вважає, що заборгованість за тілом кредиту в розмірі 25666,41 грн. підлягає стягненню з [PERSON] на користь БАНКУ. Водночас, суд відхиляє доводи представника відповідача адвоката Севостьянової І.Г. щодо пропуску АТ КБ «Приватбанк» строку позовної давності, оскільки, як видно з наданого розрахунку заборгованості [PERSON] , ним періодично здійснювалось поповнення карткового рахунку з метою погашення заборгованості (а.с.7-14), а тому строк позовної давності переривався, а зазначені дії [PERSON] фактично вказують на визнання ним наявності кредитної заборгованості перед БАНКОМ. Щодо позовних вимог [PERSON] за зустрічною позовною заявою, то слід зазначити наступне. Як слідує зі змісту зустрічної позовної заяви, [PERSON] оспорює сам факт укладення кредитного договору №б/н від 22.04.2011, зокрема посилається на відсутність належних та допустимих доказів укладення цього правочину (а.с.86-88). За змістом\~статті 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення - правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі їх суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Відповідно до частини третьої\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі\~статтею 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій\~статті 215 ЦК України, визначає різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, оскільки є невчиненими. Так, згідно з частиною першою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої\~статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій\~статті 215 ЦК України, так і у\~статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою\~статті 205 ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України\~встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис (в тому числі електронний) є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою\~статті 627 ЦК України\~і відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша\~статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі №405/223/17 (провадження №61-18434св20). Позивачем обрано спосіб відновлення порушеного права, який не підлягає захисту шляхом задоволення позовних вимог у цій справі. Особа, яка вважає, що її права порушено у зв`язку із встановленням неукладеності угоди\~має можливість захистити свої права шляхом\~подання позову про повернення виконаного за неукладеним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи; повернення в натурі безпідставно набутого майна; відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі №405/223/17 (провадження №61-18434св20). Крім того, факт укладення кредитного договору №б/н від 22.04.2011 між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» був встановлений судом під час вирішення позовних вимог за перісною позовною заявою. Таким чином, зустрічна позовна заява [PERSON] задоволенню не підлягає. Також,\~суд відхиляє\~доводи представника\~Банку щодо пропуску [PERSON] строку позовної давності, виходячи з наступного. Як слідує зі змісту зустрічної позовної заяви, а також відомостей з ЄДРСР, АТ КБ «Приватбанк» 17.01.2018 звертався до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 22.04.2011, яка заочним рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.04.2018 була задоволена частково. 21.05.2018 [PERSON] подав заяву про перегляд заочного рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.04.2018, яка ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.07.2018 була задоволена, заочне рішення скасовано. В подальшому, ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2022 позовна заява АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 22.04.2011, залишена без розгляду. Згідно ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст.257 ЦК України, визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про наявність заочного рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.04.2018 про стягнення з [PERSON] заборгованності за кредитним договором №б/н від 22.04.2011, останній дізнався в травні 2018 року, після чого з метою захисту його порушених прав подав до суду заяву про перегляд цього заочного рішення. Таким чином, перебіг позовної давності починався від дня отримання [PERSON] копії заочного рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.04.2018 про стягнення з нього заборгованності за кредитним договором №б/н від 22.04.2011, тобто з травня 2018 року. Зустрічна позовна заява була подана до суду 06.06.2023 (а.с.86). Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 на всій території України установлений з 12 березня 2020 року карантин, який був відмінений з 30 червня 2023 року постановою Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023. Законом України від 30.03.2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~розділ XII «Прикінцеві положення» ЦПК України\~доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~49,\~83,\~84,\~170,\~178,\~179,\~180,\~181,\~185,\~210,\~222,\~253,\~275,\~284,\~325,\~354,\~357,\~360,\~371,\~390,\~393,\~395,\~398,\~407,\~424\~цього\~Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, атакож строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи,апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги,подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинамипродовжуються на строк дії такого карантину». Крім того, 24 лютого 2022\~року Указом Президента України №64/2022\~в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє і на теперішній час. 17 березня 2022 року набув чинності\~Закон України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до\~ЦК України, а саме\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями\~257-259,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк його дії». Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні карантину та правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас, продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії карантину та воєнного стану, не зараховується при обчисленні. Відтак, строк позовної давності [PERSON] пропущений не був. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до\~ч.1\~ст.133\~ЦПК України,\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Згідно ч.1\~ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, оскільки первісний позов задоволено, а в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовлено, суд вважає необхідним відшкодувати АТ КБ «Приватбанк» понесені витрати у вигляді 2684 грн. сплаченого судового збору (а.с.1), стягнувши їх з [PERSON] .

Outcome: approved