Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

У жовтні 2021 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , КП «Миколаївське міжміське БТІ», Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М., в якому з урахуванням заява про збільшення позовних вимог просить: визначити недійсним дублікату свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 02.07.1992 року, виданий Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради [PERSON] , зареєстрований в реєстрі речових прав на нерухоме 26.12.2013 року; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 31.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Барановою Оленою Володимирівною, зареєстрованому в реєстрі за №3-39; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 06.10.2018 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською Катериною Тарасівною, зареєстрований в реєстрі за №2369, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43383266 від 06.10.2018 12:27:08, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинської Катерини Тарасівни; витребувати із незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , квартиру [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати у розмірі 3 055,20 грн. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.05.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Від відповідача [PERSON] 17.12.2021 року надійшов відзив на позов, у якому він просить відмовити у задоволенні позову з огляду на його безпідставність. Від позивача 21.02.2022 року надійшла відповідь на позов, в якому він просить позов задовольнити у повному обсязі. Від позивача 24.01.2023 року надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] , в якій він просить задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.09.2023 року закрито підготовче провадження у справі. У судове засідання з`явився позивач та його предстанвик [PERSON] . Відповідачі та треті особи до суду не з`явилися з невідомих суду причин. Представник виконавчого комітету Миколаївської міської ради просить справу розглядати без його участі. Дослідивши матеріали, враховуючи наявність відзиву відповідача, думку позивача та його представника, суд дійшов висновку про можливість проведення розгляду справи за відсуності сторін та третіх осіб, які не з`явилися. У судовому засідання позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Заслухваши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке. Між [PERSON] та [PERSON] 29 грудня 2009 року укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М. та його зареєстровано в реєстрі за № 1247. Надалі 31 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Право власності [PERSON] було зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 січня 2014 року, номер запису про право власності 4507755. Між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Відповідно до цього договору кожен з обдарованих отримав у дар по частині у праві власності на вказане майно. Право власності зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] 06 жовтня 2018 року (записи № 28268236 та № 28268267). Батько позивача [PERSON] помер [INFO] (копія свідоцтва про смерть наявна в матеріалах справи). Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд зазначає таке. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України). Відповідно до чатсини першої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною третьої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною другою статті 717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним (чатсина третя статті 719 ЦК України). Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада (частина перша статті 720 ЦК України). Як слідує із матеріалів справи між позивачем [PERSON] та його батьком [PERSON] 29 грудня 2009 року укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Цей договір укладено у письмовій формі та нотаріально засвідчений, зареєстрований у реєстрі за № 1247. Отже форма цього договору відповідає вимогам закону. Станом на час укладенні цього договору (на 29 грудня 2009 року) обов`язок внести інформацію про право власності позивача на вказане майно був відсутній. Позивач будь-яких дій щодо проведення державної реєстрації його права власності на спірну квартиру не вчиняв. Правові, економічні, організаційні засади створення у складі державного земельного кадастру єдиної системи державної реєстрації речових прав на земельні ділянки та інше нерухоме майно, обмежень цих прав. Закон спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість, створення сприятливих умов для забезпечення розвитку ринкових відносин, активізації інвестиційної діяльності, збільшення надходжень до державного та місцевих бюджетів врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон від 1 липня 2004 року N 1952-IV). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (стаття 2 Закону N 1952-IV). За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17, провадження №12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] станом на час укладення договору дарування від 29 грудня 2009 року і до цього часу проживає у спірній квартирі. А з 21 травня 2002 року за цією адресою зареєстровано його місце проживання. За такого, суд дійшов висновку, що позивач батько позивача [PERSON] (дарувальник за договором) передав, а позивач [PERSON] (обдарований за договором) прийняв у дар квартиру [ADDRESS] . За такого, позивач є власником квартири [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про визнання недійсними дубліката свідоцтва про право власності на спірну квартиру, договорів дарування від 31 січня 2014 року та від 06 жовтня 2018 року, то суд зазначає таке. Відповідно до статей 15 та 16 ЦК України, статей 4 та 5ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина друга статті 203 ЦК України визначає, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини третя, четверта, п`ята та шоста статті 203 ЦК України). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). Отже, після передачі 29 грудня 2009 року в дар позивачу спірної квартири та набуття ним права власності на квартиру [ADDRESS] , батько позивача [PERSON] не мав права розпоряджатися цим майном, оскільки вже не був його власником. Оскільки після 29 грудня 2009 року [PERSON] не був власником квартири [ADDRESS] та не мав права укладати договір дарування від 31 січня 2014 року, укладений з [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Барановою О.В. та зареєстрованому в реєстрі за № 3-39. Такий договір дарування є недійсним, оскільки дарувальник означеного майна на час укладення цього договору не був його власником та не мав права розпоряджатися ним. З огляду на це, договір дарування, укладений 06 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] також є недійсним. Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29 вересня 2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 у справі № 910/12525/20). Звертаючись до суду із цим позовом позивач просить визнати недійсними договори дарування від 31 січня 2014 року та від 06 жовтня 2018 року та дублікат свідоцтва про право власності від 02 липня 1992 року, однак визнання їх недійсними не призведе до захисту порушеного права власності позивача та не відновить його право власності на спірне майно. За такого означений спосіб не є належним способом захисту порушеного права позивача. Тому у задоволенні таких позовних вимог слід відмовити, оскільки це є неналежним способом захисту порушено права позивача. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна (частина друга статті 388 ЦК України). Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (чатсина третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). З огляду на викладене, суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] щодо необґрунтованості позовних вимог та про правомірність набуття нею права власності на частину у праві власності на спірну квартиру. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та витребування із незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] . У задоволенні позову в іншій частині слід відмовити, з огляду на те, що позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності та договорів дарування не є належним способом захисту прав позивача. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто по 536 грн 50 коп. з кожного.

Outcome: partial