Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

Позивачі через свого представника звернулися до суду з даною заявою та просять постановити рішення, яким визнати за ними право власності, а саме: - за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON] ; - за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за членом колгоспного двору. В обґрунтування позову, позивач [PERSON] стверджує, що є спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті батька відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На час відкриття спадщини з померлим проживали його дружина [PERSON] та його син [PERSON] . Спадкоємець [PERSON] своєчасно прийняв спадщину шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем на час його смерті, спадкоємець [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини на користь сина. Позивач [PERSON] звертався до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак йому було відмовлено в зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу на спадкове майно. Позивач [PERSON] зверталася з заявою про реєстрацію права власності на частку домоволодіння як за членом колгоспного двору до державного реєстратора, в тім держреєстратором було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. Зазначене стало приводом для звернення до суду. Ухвалою від 10.03.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 21.03.2025 року о 09:00 годині (а.с.40), про що були повідомлені сторони (а.с.41-43). \~ \~ \~ \~В підготовчому засідання 21.03.2025 року: \~ \~ \~ \~- позивач [PERSON] підтримав вимоги, наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що ним суду надано усі докази, та можливо закрити підготовче провадження і призначити справу до судового розгляду; \~ \~ \~ \~- позивач [PERSON] не прибула, подала заяву про проведення підготовчого засідання у її відсутність (а.с.56); \~ \~ \~ \~- представник позивачів [PERSON] підтримала позовні вимоги своїх довірителів. Підтвердила, що стороною позивача подано усі письмові докази, тому можливо закрити підготовче засідання і справу призначити до судового розгляду; \~ \~ \~ \~ - відповідач будучи належним чином повідомленим, про що в справі є відповідні докази (а.с.42), представник не прибув, причини неявки не повідомив, письмового відзиву не подав, як і будь-яких інших заяв та клопотань. Ухвалою суду від 21.03.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.60), про що повідомлено сторін по справі (а.с.61, 62). В судове засіданні 01.04.2025 року: - позивачі - не прибули, про час та місце проведення судового розгляду повідомлялися згідно вимог чинного законодавства. Позивач [PERSON] 21.03.2025 року подав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.55); Позивач [PERSON] 20.03.2025 року подала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.56) та 31.03.2025 року подала заяву, посвідчену старостою виконкому Василівської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.65); \~ \~ \~ \~- представник відповідача - не прибув, про час та місце проведення судового розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства. На адресу суду за підписом старости с.Каракурт Василівської сільської ради Болградського району Одеської області надійшла заява про визнання позовних вимог та розгляд справи у відсутність представника (а.с.63). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення\~позовних\~вимог за наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Щодо визнання права власності як за членом колгоспного двору. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч.2 ст.123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року відповідно до запису в по господарській книзі за 19911995 роки с. Каракурт Болградського району Одеської області, житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами за адресою: [ADDRESS] на праві власності належав до суспільної групи колгоспний двір. В даному домоволодінні проживали та були зареєстровані: голова двору [PERSON] , [INFO] його дружина [PERSON] , [INFO] Зазначене підтверджується довідкою №115/02-17 від 23.05.2024 року, виданою Василівською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.20). 10.04.2024\~року Комунальним\~підприємством «Болградське\~бюро технічної\~інвентаризації» виготовлено\~технічний паспорт\~на домоволодіння\~за адресою: [ADDRESS] на замовлення [PERSON] , [PERSON] (а.с.13-15). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час? законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.? Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР).? Положеннями пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. В силу зазначених вимог, позивачка та померлі фактично є власниками зазначеного домоволодіння в рівних частках як члени колгоспного двору. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] , мала намір зареєструвати право власності на свою частку зазначеного домоволодіння, однак державний реєстратор відмовив їй, позивачці у реєстрації права власності в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують набуття позивачем права власності на свою частку житлового будинку за названою адресою (а.с.22). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із подальшими змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Згідно п.9 Порядку … разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. У відповідності з п.п.23, 24 Порядку … за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. За результатом розгляду заяви державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації (крім заяви, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, інших заяв, що подавалися суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу, та документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав), видає витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі (у разі його формування у паперовій формі) чи у разі відмови у проведенні державної реєстрації прав - рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі (за бажанням заявника). На заяві, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником у довільній формі зазначаються відомості про отримання документів у повному обсязі та проставляється власний підпис. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком … (п.40). Так, згідно п.42 Порядку ... для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Разом з цим, п.43 Порядку … визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з по господарської книги; 2) виписка з по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Враховуючи наявність рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (а.с.41), тобто позивачі реалізували своє право на захист в позасудовому порядку, внаслідок чого звернулися з даним позовом до суду. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст.392 ЦК України, оскільки позивач [PERSON] будучи власником 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] , не може зареєструвати право власності в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються її права як власника, що підлягають захисту в судовому порядку. З цих підстав, суд дійшов до висновку, що всі члени колгоспного двору фактично володіли домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] у рівних частках, тобто кожний з них по 1/2 частці: голова двору [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; його дружина [PERSON] ,\~ [INFO] . А відтак вимоги позивача [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] як за членом колгоспного двору, в цій частині є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню. Щодо визнання права власності в порядку спадкування. \~ \~ \~ \~ [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04.09.2020 року, актовий запис №579 (а.с.10). Після смерті [PERSON] , [INFO] , відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є: - дружина [PERSON] , [INFO] , родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 16.10.1956 року, виданим Жовтневою сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.49-зворотна сторона); - син [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.12.1974 року, виданим повторно Жовтневою сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.16, 47). Згідно довідки Василівської сільської ради Болградського району Одеської області за №32/02-17\~від 05.01.2025\~року (а.с.12) на\~день смерті\~ [INFO] [PERSON] \~в житловому\~будинку за\~адресою [ADDRESS] окрім померлого були зареєстровані: - [PERSON] ,\~ [INFO] дружина, [PERSON] ,\~ [INFO] \~ син та інші члени родини (а.с.12). Згідно довідки КП «Болградське бюро технічної інвентаризації» від 12.04.2024 №102 право власності на домоволодіння [ADDRESS] - не зареєстровано (а.с.17). 22.11.2024\~складено та\~затверджено директором\~ПП «БВКФ»\~КулЕкспоБуд» \~звіт про\~незалежну оцінку\~об`єкта нерухомості\~житлового будинку\~садибного типу\~загальною площею\~201,5\~кв.м\~за адресою: [ADDRESS] , вартість якого становить 248000,00 гривень (а.с.23-36). За результатами вивчення копії спадкової справи №40Б/2021, заведеної 04.03.2021 року Арцизькою державною нотаріальною конторою Одеської області щодо майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що з заявами звернулися 04.03.2021 року дружина [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~яка відмовилась\~від прийняття\~спадщини,\~ [INFO] \~(а.с.49) та син померлого - [PERSON] ,\~ [INFO] про прийняття спадщини (а.с.46 зворотна сторона). Разом з цим нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії на ім`я спадкоємця на спадкове майно до складу, якої входить 1/2 частина житлового будинку за [ADDRESS] , так як за час життя спадкодавець не зареєстрував своє право власності, правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності спадкодавця відсутній, а тому спадкоємцю рекомендовано звернутися до суду (а.с.21). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Стаття 1258 ЦК України визначають положення щодо черговості спадкування за законом. Так, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Щодо спадкування за законом, то згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. А відтак, позивач [PERSON] , [INFO] , є спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Відповідно до\~\~ч.5\~ст.1268\~ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В силу\~перелічених вище\~норм матеріального\~права,\~а саме ст.ст.1217, 1218, 1221, 1258, 1261, 1268 ЦК України, позивач [PERSON] як спадкоємець за законом першої черги вважається такими, що набув право на спадщину, що відкрилася після смерті батька [PERSON] , [INFO] ,\~який помер\~ [INFO] ,\~та якому\~належала 1/2\~частина житлового\~будинку з\~господарськими будівлями\~та дворовими\~спорудами при\~ньому,\~розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~та відповідно\~успадкував цю\~1/2 частину вказаного домоволодіння. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачами відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивачів цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved