Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

08 травня 2024 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 18 грудня 2020 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем було укладено кредитний договір №6505115540, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 9049 гривень, зобов`язавшись його повернути в порядку, строки та на умовах, визначених цим кредитним договором. В подальшому на підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, договору факторингу №НІ/11/11-Ф від 08 листопада 2023 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідач свої кредитні зобов`язання не виконала належним чином, внаслідок чого в неї утворилась кредитна заборгованість в загальному розмірі 13581,53 гривень, з яких: 6535,49 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 0,65 гривень\~ заборгованість за процентами за користування кредитом, 7045,39 гривень заборгованість за комісією, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість. 20 січня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено в електронній формі кредитний договір №325800599, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 5000 гривень строком на 30 днів, зобов`язавшись повернути кредит в порядку, строки та на умовах, визначених цим електронним кредитним договором. В подальшому на підставі договорів факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, №20102022 від 20 жовтня 2022 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним електронним кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідач свої кредитні зобов`язання не виконала належним чином, внаслідок чого в неї утворилась кредитна заборгованість в загальному розмірі 24105,62 гривень, з яких: 5999 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 18106,62 гривень\~ заборгованість за процентами за користування кредитом, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість. 27 лютого 2021 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та відповідачем було укладено в електронній формі договір про надання фінансового кредиту №3411502545/641444, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 4000 гривень строком на 15 днів, зобов`язавшись повернути кредит в порядку, строки та на умовах, визначених цим електронним кредитним договором з урахуванням на зміст додаткових угод. В подальшому на підставі договору факторингу №09122021 від 09 грудня 2021 року позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним електронним кредитним договором. Посилаючись на те, що відповідач свої кредитні зобов`язання не виконала належним чином, внаслідок чого в неї станом на 31 березня 2024 року утворилась кредитна заборгованість в загальному розмірі 15900 гривень, з яких: 4000 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 11900 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 травня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження. На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 24 вересня 2024 року №2797/0/15-24 про зміну територіальної підсудності Добропільського міськрайонного суду Донецької області до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшли вищевказані матеріали цивільної справи, а 27 грудня 2024 року здійснено автоматизований їх розподіл та у відповідності до ст.ст.14, 33, 34 ЦПК України передано для розгляду судді Авраменко А.М. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 січня 2025 року цивільну справу прийнято до провадження та вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засіданні учасники справи повторно не заявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись. В тексті позовної заяви стороною позивача викладено заяву про розгляд справи за відсутності позивача, підтримання позовних вимог та відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. Відповідач правом на подання відзиву не скористалась, заяв, клопотань до суду не надсилала. За таких обставин у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності сторін та здійснити розгляд справи по суті в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 18 грудня 2020 року між ТОВ «ФК «ЦФР», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено кредитний договір №6505115540, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 9049 гривень строком на 18, зобов`язавшись його повернути. Викладені обставини підтверджуються копією кредитного договору, копією заяви-анкети на отримання кредиту. При цьому вказаними документами, які і складаються зміст кредитного договору, не передбачено розміру процентів за користування кредитом та розміру комісії, які мала би сплачувати позичальник. 07 жовтня 2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР», як первісним кредитором, та ПАТ «Таскомбанк», як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, за умовами п.2.2 якого сторони дійшли згоди, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги, шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимоги із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. Розмір заборгованостей позичальників, права вимоги до яких відступається згідно реєстру прав вимог, вказуються у кожному конкретному реєстрі до цього договору. Реєстр прав вимоги складається сторонами в паперовому та електронному вигляді. В той же час, матеріали цивільної справи не містять жодних доказів виконання ТОВ «ФК «ЦФР» та/або ПАТ «Таскомбанк» своїх договірних зобов`язань за вищевказаним договором про відступлення права вимоги. Зокрема відсутні докази як сплати фактором ціни договору і прийняття відступлених прав вимоги, так і докази відступлення первісним кредитором новому кредиторові прав вимоги до відповідача за кредитним договором №6505115540 від 18 грудня 2020 року. Щодо останньої обставини, то в матеріалах справи відсутній реєстр прав вимоги або його копія. 08 листопада 2023 року між позивачем, як фактором, та АТ «Таскомбанк», як клієнтом, укладено договір факторингу №НІ/11/11-Ф, за умовами якого фактор зобов`язався передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги за кредитним договором в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення права вимоги. Перелік позичальників, підстави виникнення права вимоги до позичальників, сума боргу та інші дані зазначаються в реєстрі прав вимоги, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною цього договору. До копії означеного договору факторингу №НІ/11/11-Ф долучено витяг з Реєстру прав вимог, в якому зазначено кредитний договір №6505115540 від 18 грудня 2020 року. Разом з тим, суд не може прийняти до уваги вказані договір та витяг з реєстру боржників як належні, допустимі та достовірні докази набуття позивачем прав вимоги до відповідача за кредитним договором №6505115540 від 18 грудня 2020 року, оскільки, як вказувалось вище, у справі відсутні докази набуття АТ «Таскомбанк», як попереднім кредитором (другим по відношенню до первісного кредитодавця), прав кредитора за кредитним договором №6505115540 від 18 грудня 2020 року, а отже відсутні і докази можливості відступлення таких прав позивачу. Із матеріалів цивільної справи слідує, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача кредитну заборгованість за кредитним договором №6505115540 від 18 грудня 2020 року станом на 31 березня 2024 року в загальному розмірі 13581,53 гривень, з яких: 6535,49 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 0,65 гривень\~ заборгованість за процентами за користування кредитом, 7045,39 гривень заборгованість за комісією. 20 січня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено в електронній формі кредитний договір №325800599. З боку відповідача договір підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За умовами вказаного кредитного договору відповідач отримала кредит в розмірі 5000 гривень (в подальшому збільшено на 3000 гривень, а потім ще на 1000 гривень) строком на 30 днів (збільшено строк кредитування до 19 лютого 2021 року, а потім до 21 березня 2021 року), зобов`язавшись його повернути згідно оновленого графіку розрахунків, сплативши 604,99% річних від суми кредиту за користування кредитом. Викладене підтверджується копією означеного договору з додатками. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як клієнтом, та ТОВ «Таліон Плюс», як фактором, укладено договір факторингу №28/1118-01, за умовами якого з урахуванням на додаткову угоду до нього №36 від 31 грудня 2020 року та п.2.1 якої сторони дійшли згоди, що клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. В той же час, матеріали цивільної справи не містять жодних доказів виконання ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та/або ТОВ «Таліон Плюс» своїх договірних зобов`язань за вищевказаним договором про відступлення права вимоги. Зокрема відсутні докази як сплати фактором ціни договору і прийняття відступлених прав вимоги, так і докази відступлення первісним кредитором новому кредиторові прав вимоги до відповідача за кредитним договором №325800599 від 20 січня 2021 року. Щодо останньої обставини, то в матеріалах справи відсутній реєстр прав вимоги або його копія. 20 жовтня 2022 року між позивачем, як фактором, та ТОВ «Таліон Плюс», як клієнтом, укладено договір факторингу №20102022, за умовами якого (п.2.1) клієнт зобов`язався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. До копії означеного договору факторингу №20102022 долучено витяг з Реєстру прав вимоги №2, в якому зазначено кредитний договір №325800599 від 20 січня 2021 року. Разом з тим, суд не може прийняти до уваги вказані договір та витяг з реєстру вимоги як належні, допустимі та достовірні докази набуття позивачем прав вимоги до відповідача за кредитним договором №325800599 від 20 січня 2021 року, оскільки, як вказувалось вище, у справі відсутні докази набуття ТОВ «Таліон Плюс», як попереднім кредитором (другим по відношенню до первісного кредитодавця), прав кредитора за кредитним договором №325800599 від 20 січня 2021 року, а отже відсутні і докази можливості відступлення таких прав позивачу. Із матеріалів цивільної справи слідує, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача кредитну заборгованість за кредитним договором №325800599 від 20 січня 2021 року станом на 31 березня 2024 року в загальному розмірі 24105,62 гривень, з яких: 5999 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 18106,62 гривень\~ заборгованість за процентами за користування кредитом. Також судом встановлено, що 27 лютого 2021 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено в електронній формі договір про надання фінансового кредиту №3411502545/641444. З боку відповідача договір підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За умовами вказаного кредитного договору (п.п.1.1-1.4, 2.1) відповідач отримала в безготівковій формі на картку кредит в розмірі 4000 гривень строком на 15 днів, зобов`язавшись його повернути згідно графіку платежів до 13 березня 2021 року, сплативши 912,5% річних від суми кредиту, а також інші обов`язкові платежі. Викладені обставини підтверджуються копією договору з додатком, паспортом споживчого кредиту. 15 березня 2021 року між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору про надання фінансового кредиту №3411502545/641444 від 27 лютого 2021 року, за умовами якої строк кредитування продовжено до 13 квітня 2021 року, розмір процентів визначено як 2,5% на день (3000 гривень за весь період кредитування). Дані обставини підтверджуються копією заявки та додаткової угоди. Із матеріалів цивільної справи слідує, що позичальник, на відміну від кредитодавця, не виконала належним чином свої кредитні зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту №3411502545/641444 від 27 лютого 2021 року, внаслідок чого у позичальника перед кредитодавцем за вищевказаним кредитним договором утворилась заборгованість, розмір якої станом на 09 грудня 2021 року нараховано кредитодавцем на загальну суму 15900 гривень, з яких: 4000 гривень\~ заборгованість за тілом кредиту, 11900 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. Викладені обставини підтверджуються витягом з реєстру боржників та розрахунком заборгованості. 09 грудня 2021 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група», як клієнтом, та позивачем, як фактором, укладено договір факторингу №09122021, за умовами якого з урахуванням витягу з реєстру боржників позивач набув належних ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» прав вимоги за договором про надання фінансового кредиту №3411502545/641444 від 27 лютого 2021 року в розмірі наведеної абзацом вище кредитної заборгованості в загальній сумі 15900 гривень, яка не змінилась і дотепер станом на 31 березня 2024 року. Наведені обставини підтверджуються копією договору факторингу, копією витягу з реєстру боржників, копією акту приймання-передачі, копією розрахунку заборгованості. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживчий кредит»). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить норма ст.1 Закону України «Споживче кредитування». За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Положеннями ст.3 ч.1 п.5 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Нормами ч.ч.3-6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Нормою ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 3 ч.1 п.п.6, 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Частинами 12, 13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Статтями 5, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Частиною 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, ГК України, а також іншими актами законодавства. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст.1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Положеннями ст.18 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит допускається фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Вирішуючи позовні вимоги за кредитним договором №6505115540 від 18 грудня 2020 року, суд враховує, що позивач не є первісним кредитодавцем за цим кредитним договором, а отже його право на пред`явлення позову до відповідача про стягнення кредитної заборгованості за означеним договором має бути належним чином доведено перед судом. Обґрунтовуючи правомірність пред`явлення позовних вимог про стягнення на свою користь з відповідача кредитної заборгованості, позивач посилається на набуття ним відповідного права вимоги до відповідача на підставі двох послідовно укладених договорів договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року та договору факторингу №НІ/11/11-Ф від 08 листопада 2023 року, за наслідками яких останнім кредитором і став позивач. При цьому позивач є стороною (фактором) другого із вказаних договорів договору факторингу №НІ/11/1-Ф від 08 листопада 2023 року, клієнтом у якому виступив АТ «Таскомбанк». В свою чергу, за твердженнями сторони позивача, АТ «Таскомбанк» став кредитором та набув прав вимоги до відповідача за кредитним договором №6505115540 від 18 грудня 2020 року, які начебто і відступив позивачу, на підставі першого із згаданих двох договорів договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року. В цьому договорі АТ «Таскомбанк» виступило в якості нового кредитора, а ТОВ «ФК «ЦФР» в якості первісного кредитора. Однак, як вже зазначалось вище, матеріали справи не містять жодного доказу виконання сторонами договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року своїх зобов`язань за цим договором, а також доказів того, що предметом такого договору були в тому числі і права вимоги до відповідача за кредитним договором №6505115540 від 18 грудня 2020 року, кредитну заборгованість за яким просить стягнути позивач. В матеріалах справи відсутній Реєстр прав вимог або його належним завірена копія, в якій би вказувалось, що ТОВ «ФК «ЦФР» відступає на користь АТ «Таскомбанк» права вимоги кредитора до відповідача за кредитним договором №6505115540 від 18 грудня 2020 року. Відтак, наразі в суду не має жодних достатніх та переконливих підстав вважати, що позивач набув прав вимоги до відповідача, а отже і прав вимагати стягнення кредитної заборгованості з відповідача на свою користь за кредитним договором №6505115540 від 18 грудня 2020 року. Окрім того, підставою для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення нарахованих процентів за користування кредитом та комісії є та обставина, що умови кредитного договору №6505115540 від 18 грудня 2020 року, який складається зі змісту тексту такого договору та заяви-акцепту на отримання послуг в ТОВ «ФК «ЦФР», не містить ані розміру процентів за користування кредитом, ані розміру комісії, ані порядку та строків їх сплати. Відтак, суд приходить до висновку, що сторонами кредитного договору не передбачено і не погодженого вказаних його умов, що унеможливлює задоволення позовних вимог про стягнення нарахованої позичальнику заборгованості за процентами за користування кредитом та комісією. Такий правовий висновок узгоджується із правовими позиціями Великої Палати, викладеними у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц, а також із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 25 вересня 2019 року у справі №704/1023/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №322/1220/16, від 07 серпня 2019 року по справі №182/1806/17, від 27 серпня 2020 року по справі №188/1815/17. Стосовно оцінки поданого стороною позивача суду в якості доказу паспорту споживчого кредиту, то згаданий вище Паспорт споживчого кредиту не може бути прийнятий судом в якості належного доказу умов укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема погодженої між сторонами ціни договору у вигляді розміру процентів та комісії, які зобов`язався сплатити позичальник за користування отриманим кредитом. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що у відповідності до норм Закону України «Про споживче кредитування» (ст.9), Закону України «Про захист прав споживачів» (ст.ст.11, 15) вказаний документ є лише підтвердженням виконання позивачем встановленого законом для кредитодавця обов`язку з надання позичальнику, як споживачу, інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Наведена вище оцінка суду паспорту споживчого кредиту узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 травня 2022 року по справі №393/126/20, в якій суд касаційної інстанції дійшов наступного правового висновку. Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Даний правовий висновок Верховного Суду знайшов своє подальше закріплення і застосування у судовій практиці суду касаційної інстанції, зокрема у постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року по справі №333/5483/20, від 15 червня 2022 року по справі №383/418/20. Отже, у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором №6505115540 від 18 грудня 2020 року має бути відмовлено в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором №325800599 від 20 січня 2021 року, то суд враховує так само, що позивач не є первісним кредитодавцем за цим кредитним договором, а отже його право на пред`явлення позову до відповідача про стягнення кредитної заборгованості за означеним договором має бути належним чином доведено перед судом. Обґрунтовуючи правомірність пред`явлення позовних вимог про стягнення на свою користь з відповідача кредитної заборгованості, позивач посилається на набуття ним відповідного права вимоги до відповідача на підставі двох послідовно укладених договорів факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (включаючи додаткову угоду до нього №26 від 31 грудня 2020 року), №20102022 від 20 жовтня 2022 року, за наслідками яких останнім кредитором і став позивач. При цьому позивач є стороною (фактором) другого із вказаних договорів факторингу договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року, клієнтом у якому виступило ТОВ «Таліон Плюс». В свою чергу, за твердженнями сторони позивача, ТОВ «Таліон Плюс» став кредитором та набув прав вимоги до відповідача за кредитним договором №325800599 від 20 січня 2021 року, які начебто і відступив позивачу, на підставі першого із згаданих двох договорів договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (включаючи додаткову угоду до нього №26 від 31 грудня 2020 року). В цьому договорі ТОВ «Таліон Плюс» виступило в якості нового кредитора, а ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в якості первісного кредитора. Однак, як вже зазначалось вище, матеріали справи не містять жодного доказу виконання сторонами договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (включаючи додаткову угоду до нього №26 від 31 грудня 2020 року) своїх зобов`язань за цим договором, а також доказів того, що предметом такого договору були в тому числі і права вимоги до відповідача за кредитним договором №325800599 від 20 січня 2021 року, кредитну заборгованість за яким просить стягнути позивач. В матеріалах справи відсутній Реєстр прав вимог або його належним завірена копія, в якій би вказувалось, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступає на користь ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги кредитора до відповідача за кредитним договором №325800599 від 20 січня 2021 року. Відтак, наразі в суду не має жодних достатніх та переконливих підстав вважати, що позивач набув прав вимоги до відповідача, а отже і прав вимагати стягнення кредитної заборгованості з відповідача на свою користь за кредитним договором №325800599 від 20 січня 2021 року. Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором №325800599 від 20 січня 2021 року має бути так само відмовлено в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за договором про надання фінансового кредиту №3411502545/641444 від 27 лютого 2021 року (включаючи додаткову угоду №2 від 15 березня 2021 року) з урахуванням на договір факторингу №09122021 від 09 грудня 2021 року, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, договору про надання фінансового кредиту №3411502545/641444 від 27 лютого 2021 року (включаючи додаткову угоду №2 від 15 березня 2021 року) в електронній формі, яка прирівнюється за законом до письмової, шляхом прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції (оферти) кредитодавця укласти такий договір у мережі Інтернет, як різновиду інформаційно-телекомунікаційної системи. При цьому прийняття відповідачем пропозиції укласти означений договір здійснено шляхом підписання електронного примірника кредитного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За таких обставин вищевказаний кредитний договір за своїм змістом та формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладення, та є підставою для виникнення у сторін цього договору прав та обов`язків, передбачених цим договором. Свої договірні зобов`язання кредитодавцем ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» виконано в повному обсязі та надано відповідачу кредит в обумовленій договором сумі. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначений договором строк не виконала, оскільки тіло кредиту та проценти за його користування у повному розмірі та строки, а також станом на час розгляду справи не повернула. За таких обставин, враховуючи, що в ході розгляду справи також підтверджено укладення договору факторингу №09122021 від 09 грудня 2021 року, який за своїми формою та змістом, суб`єктним складом відповідає вимогам законодавства на момент укладення, суд приходить до висновку про дійсність заявленого позивачем факту набуття ним, як новим кредитором, належних первісному кредитору прав вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором в розмірі кредитної заборгованості. Відтак позовні вимоги за вищевказаним кредитним договором є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню, однак частковому шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4000 гривень та заборгованості за процентами за користування кредитом, але лише нарахованих в межах строку кредитування, тобто в сумі 3000 гривень, а всього 7000 гривень. Наведена вище частковість задоволення позовних вимог зумовлена наступним. Так, відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц. Законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто за період до прострочення виконання зобов`язання боржником підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. При цьому кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Наведена вище правова позиція знайшла своє відображення у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №910/1238/17, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, від 25 травня 2021 року по справі №149/1499/18, від 18 січня 2022 року по справі №\~910/17048/17, а також у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року по справі №5017/1987/2012. Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору про надання фінансового кредиту №3411502545/641444 від 27 лютого 2021 року (включаючи додаткову угоду №2 від 15 березня 2021 року), строк кредитування встановлено з урахуванням його продовження до 13 квітня 2021 року, і зі спливом цього строку позичальник зобов`язалась повернути кредит в загальному розмірі 7000 гривень, з яких: 4000 гривень тіло кредиту, 3000 гривень процентами за користування кредитом. В той же час, кредитодавцем нараховано, а позивачем заявлено до стягнення заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 11900 гривень, тобто поза пролонгованого строку кредитування. При цьому надані стороною позивача в якості доказів документи, які утворюють зміст укладеного між сторонами договору про надання фінансового кредиту №3411502545/641444 від 27 лютого 2021 року (включаючи додаткову угоду №2 від 15 березня 2021 року), а також підтверджують його подальше виконання, не містять жодних положень та доказів пролонгації строку кредитування на більший строк чи узгодженого між сторонами розміру процентів за понадстрокове користування кредитом в порядку ст.625 ч.2 ЦК України. Відтак, правомірними та такими, що підлягають стягненню є лише ті проценти за користування кредитом, що були нараховані позичальнику протягом строку кредитування, враховуючи пролонгований на підставі додаткової угоди №2 від 15 березня 2021 року, та не сплачені відповідачем. Стосовно паспорту споживчого кредиту, то він не може бути прийнятий судом в якості належного доказу саме умов укладеного договору про надання фінансового кредиту №3411502545/641444 від 27 лютого 2021 року (включаючи додаткову угоду №2 від 15 березня 2021 року). Такий висновок суду ґрунтується на тому, що у відповідності до норм ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», ст.ст.11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» вказаний документ є лише підтвердженням виконання позивачем встановленого законом для кредитодавця обов`язку з надання позичальнику, як споживачу, інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Більш того, в тексті самого паспорту споживчого кредиту вказується, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятись від інформації, наведеної у цьому паспорті споживчого кредиту, а отже останній не може підмінювати собою зміст умов кредитного договору. Наведена вище оцінка суду паспорту споживчого кредиту узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 травня 2022 року по справі №393/126/20, в якій суд касаційної інстанції дійшов наступного правового висновку. Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Даний правовий висновок Верховного Суду знайшов своє подальше закріплення і застосування у судовій практиці суду касаційної інстанції, зокрема у постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року по справі №333/5483/20, від 15 червня 2022 року по справі №383/418/20. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати у справі у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 395,54 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial