Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 196140 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем та останній має заборгованість перед позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. Відповідно до протоколу (витягу) з бухгалтерської таблиці по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі станом на 13 листопада 2024 року відповідач має заборгованість перед позивачем по заробітній платі у розмірі 196140 грн. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 17 грудня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача [PERSON] просила відмовити в позовній заяві. Зазначила, що згідно довідки №106/110 від 11 грудня 2024 року сума невиплаченої заробітної плати становить 196140 грн. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» перебувало та перебуває в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні. Також вважає, що строки, в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору, пройшли. Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу зазначає, що позивач не обґрунтовує стягнення даної суми та не додає до позовної заяви доказів щодо їх сплати. У відповіді на відзив, яка надійшла на адресу суду 23 грудня 2024 року, представник позивача [PERSON] зазначає, що законодавством не передбачено можливість зупинення чи припинення виплати заробітної плати працівникам з будь-яких причин, в тому числі через брак коштів чи у зв`язку з воєнним станом. Вказує, що саме з моменту отримання 13 листопада 2024 року протоколу (витягу) з бухгалтерської таблиці по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі позивач дізнався про конкретні суми нарахованої та не виплаченої заробітної плати. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач з 17 травня 2011 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем (а.с.11-15). Згідно довідки Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» від 11 грудня 2024 року №106/110, позивачу не виплачена заробітна плата у сумі 196140 грн, у т.ч. по місяцям: за травень 2021 року 7636 грн; за червень 2021 року 7714 грн; за липень 2021 року 7627 грн; за серпень 2021 року 7173 грн; за вересень 2021 року 7256 грн; за жовтень 2021 року 7946 грн; за листопад 2021 року 8101 грн; за грудень 2021 року 6404 грн; за січень 2022 року 8386 грн; за лютий 2022 року 8408 грн; за березень 2022 року 1190 грн; за квітень 2022 року 1650 грн; за березень 2023 року 8254 грн; за квітень 2023 року 6619 грн; за липень 2023 року 7039 грн; за серпень 2023 року 3497 грн; за січень 2024 року 8261 грн; за лютий 2024 року 4778 грн; за березень 2024 року 9834 грн; за квітень 2024 року 9088 грн; за травень 2024 року 9834 грн; за червень 2024 року 9834 грн; за липень 2024 року 9834 грн; за серпень 2024 року 9926 грн; за вересень 2024 року 9926 грн; за жовтень 2024 року - 9925 грн (а.с.41). Вирішуючи позовні вимоги судом враховується наступне. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець\~виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 196140 грн. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 196140 грн. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України\~(подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Щодо тверджень представника відповідача про порушення позивачем строків звернення до суду про вирішення трудового спору суд зазначає наступне. Судом враховується, що позивач дізнався про розмір заборгованості із заробітної плати не раніше 13 листопада 2024 року, оскільки протокол з бухгалтерської таблиці датований саме 13 листопада 2024 року (а.с.16). Доказів щодо дати отримання позивачем такого протоколу матеріали справи не містять. Відповідачем в свою чергу не доведено, що позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права більш ніж у тримісячний строк до дня звернення з позовом до суду. Отже, при зверненні до суду із позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, позивач не пропустив строк визначений\~статтею 233 КЗпП. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно частин 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1961,40 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). У позовній заяві позивач також просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем до позовної заяви додані докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме: копію договору №Т2/9 про надання правничої допомоги, здійснення захисту та представництва від 18 листопада 2024 року; копію Акта виконаних та підготовлених до виконання послуг до Договору №Т2/9 про надання правничої допомоги, здійснення захисту та представництва від 18 листопада 2024 року, відповідно до якого вартість послуг становить 2500 грн; копію ордера та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.17-20). Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та врахувавши зміст та обсяг наданих робіт, а також фактичний об`єм виконаної роботи, суд вважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги у розмірі 2500 грн обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям реальності адвокатських витрат, а також критеріям розумності та справедливості. Крім того, судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 2500 грн.

Outcome: approved