Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04.09.2000 року він будучи членом біржі, та член біржі [PERSON] , який представляв на біржі інтереси членів своєї сім?ї, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна N113, який був зареєстрований в Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н». Відповідно до п. 1.1 цього договору Продавець продає, а Покупець згідно з умовами цього договору купує квартиру [ADDRESS] , що складається з трьох жилих кімнат загальною площею 69,2 кв.м., і житлової площі 43,4 кв.м. Згідно з п. 2.2 договору квартира продана за 1700 грн., які отримані Продавцем до підписання цього договору. Інвентаризаційна оцінка квартири складає 25 433, 08 грн. (п.2.1. Договору). Право власності на відчужувану квартиру переходить від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до Покупця з моменту реєстрації Договору на Біржі (п. 3.1 Договору). 16.10.2000 року квартира [ADDRESS] , була зареєстрована ДКП «Бюро технічної інвентаризації» м.Южноукраїнськ Миколаївської області на праві приватної власності за позивачем, за реєстровим N? 8 в книзі N?15, стор. 54. Істотні умови вказаного договору виконані сторонами в повному обсязі, договір не оскаржено та не визнано недійсним. Як зазначив позивач, відповідачі звільнили приміщення квартири 04.09.2000 та з цього часу позивач правомірно володіє, користується квартирою [ADDRESS] та несе витрати на її утримання, та зареєстрований в ній. У договорі купівлі-продажу нерухомого майна N113 зазначено, що вищевказаний договір не підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», у редакції, що діяла на момент укладення Договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Під час укладання зазначеного біржового договору і в подальшому сторони були впевнені в правильності та законності укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Позивач зазначив, що про порушення своїх прав в частині того, що не може належним чином розпоряджатися своєю власністю, дізнався у 2024 році. Приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Лобова О.М. повідомила про неможливість відчуження належного позивачу нерухомого майна, вищевказаної квартири, оскільки в преамбулі договору купівлі-продажу нерухомого майна №113 вбачається, що членом товарної біржі з однієї сторони були [PERSON] та [PERSON] , який як зазначено в договорі діяв в інтересах членів своєї сім?ї: дружини - [PERSON] та від імені, на той час неповнолітніх [PERSON] , 1985 року народження та [PERSON] , 1989 року народження. Враховуючи вищевикладене, приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Лобовою О.М. запропоновано позивачу звернутись до суду з питання визнання Договору купівлі-продажу нерухомого майна N 113 від 04.09.2000, зареєстрованого в Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н» в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за N113 від 04.09.2000, який зареєстровано ДКП «Бюро технічної інвентаризації» м. Южноукраїнськ Миколаївської області за реєстровим N 8 в книзі N?15, стор. 54, як такий, що підтверджує право власності [PERSON] на вищевказану квартиру, тому вказані обставини змусили звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено судове засідання в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06.03.2025 підготовче засідання у справі закрито, справа призначена до судового розгляду. У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Також просив здійснювати розгляд справи без його участі. Заперечень проти ухвалення заочного рішення не надходило. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили, відзиви до суду не направили. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК Украі?ни учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Приймаючи до уваги зазначені обставини, суд вважає за можливе відповідно до п.п.1-4 ч.1 ст. 280 ЦПК України розглянути справу в заочному судовому засіданні та ухвалити рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України проводити засідання без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд доходить наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 04.09.2000 між членом біржі [PERSON] , надалі продавець, який проживає за адресою: [ADDRESS] , що також представляє на біржі інтереси членів своєї родини [PERSON] та неповнолітніх [PERSON] , 1985 р.н, та [PERSON] , 1989 р.н. (витяг з рішення Органу опіки та піклування виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради народних депутатів Миколаївської області №215 від 30.08.2000), які проживають там же та членом біржі [PERSON] , надалі покупець, укладено договір №113 купівлі-продажу нерухомого майна, у виді квартири за адресою: [ADDRESS] товарній біржі «Нерухомість Н», відповідно до умов якого [PERSON] , набув право власності на вказане майно. Договір складений відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Універсальної біржі «Нерухомість» у журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю № 113 від 04.09.2000, та зареєстрований Южноукраїнським БТІ на правприватної власності за [PERSON] , записаний 16.10.2000 у реєстрову книгу №15сор.54 за реєстровим №8. В матеріалах справи наявна копія технічного паспорту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться у власності [PERSON] . Згідно з довідкою №018-504, виданою ЦНАП м. Южноукраїнська, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] відомості відсутні. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2ст. 48 цього Кодексу. Тобто, у ЦК УРСР 1963 року встановлена вимога щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу тільки жилих будинків. Щодо інших об`єктів нерухомого майна така вимога відсутня. Відповідно до законодавства, що діяло на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна №113 від 04.09.2000, такий вид договору не мав бути нотаріально засвідченим. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. У такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах технічної інвентаризації, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу вищезазначеної будівлі (квартири), в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору. Відповідно до ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В силу ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Статтею 650 ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. На підставі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти користуватися та розпоряджатися майном. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст. 319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах. На підставі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку (ст.16 Цивільного Кодексу України). Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», суд вважає що наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна №113 від 04.09.2000, оформленого в Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н», дійсним. Враховуючи відсутність висловленого позивачем бажання стягнути з відповідачів судовий збір у відповідності до ст.13, 141 ЦПК України, суд відносить його на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved