Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

Позивачка звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивачка народила та виховала трьох доньок. Старша донька - [PERSON] , 1967 року народження, середня донька - [PERSON] , 1971 року народження та молодша дочка - [PERSON] , 1982 року народження. Після смерті середньої доньки, позивачка отримала у спадок частку 3-х кімнатної квартири у м. Києві, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також у померлої залишився син - [PERSON] [INFO] .. Оскільки позивачка вже похилого віку, то її молодша дочка, відповідачка у справі, запропонувала подарувати їй 1/2 частину 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] , а вона у свою чергу зобов`язалась пожиттєво утримувати її, що вона впродовж року і робила, надаючи їй по 4 500 грн. щомісячно. 16.12.2016 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір дарування частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що зареєстрований у реєстрі за № 1383 приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурбан Т.М.. Інша половина 3-х кімнатної квартири, яка належала онуку [PERSON] , який на той час перебував у в`язниці, здавалась в оренду, щоб підтримувати онука та утримувати квартиру. Також позивачка вмовила свого онука [PERSON] подарувати відповідачці його половину квартири [ADDRESS] , що він і зробив. Наразі відповідачка проживає разом із позивачкою у приватному будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У квітні 2022 року у позивачки із відповідачкою зіпсувалися відносини, донька перестала надавати їй грошову допомогу, почала спалювати її особисті речі та виносити їх на смітник, почала ображати, клясти, виганяти з дому, бажати смерті, побила двері, замки, викрала всі документи на будинок, на квартири, свідоцтво про смерть середньої доньки, спадкові справи, договори дарування, договори купівлі-продажу та всі інші важливі документи. Отже, позивачка посилається, що при укладенні договору вона не розуміла його змісту, вважаючи його договором по життєвого утримання, оскільки не мала наміру безоплатно передавати у власність відповідачки належну їй частку квартири, тобто помилилася у суті укладеного договору. Окрім того, моральному здоров`ю позивачки протиправними діями відповідачки спричинено значної шкоди, тому що постійні сварки з молодшою дочкою та псування нею її майна призвело до значних психічних переживань перенасичених негативними емоціями. Внаслідок протиправних дій відповідачки, позивачка понесла значні моральні втрати, які призвели до позбавлення можливостей для нормального існування та проживання у одному будинку. Позивачка вважає вище вказаний договір є недійсним, а відтак просила суд визнати Договір дарування частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] що зареєстрований в реєстрі за № 1383 приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурбан Тетяною Миколаївною, який укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним та стягнути з відповідачки моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою судді від 20.08.2024 року справу було прийнято до провадження та призначено розгляд у підготовчому засіданні. 01.10.2024 через канцелярію суду позивачкою було подано клопотання про приєднання документів, а саме долучення до матеріалів справи позовну заяву з виправленими описками, а також доданими до неї документами. Згідно ухвали суду, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 01.10.2024 було залучено у справі як 3-особу без самостійних вимог щодо предмету спору: Приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурбан Тетяну Миколаївну. Ухвалою суду від 01.10.2024 року судом було витребувано від [PERSON] належним чином посвідчену копію договору дарування квартири [ADDRESS] . 27.11.2024 через канцелярію суду відповідачкою було подано письмові пояснення у справі на позовну заяву з доданими до неї витребуваними ухвалою суду документами. Ухвалою суду, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 27.11.2024 було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. 11.12.2024 позивачкою було подано відповідь на письмові пояснення, подані позивачкою. 22.01.2025 від позивачки надійшли письмові пояснення щодо заперечення на позов. Ухвалою суду від 30.01.2025 було витребувано від Приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурбан Тетяни Миколаївни належним чином посвідчену копію матеріалів по укладенню [PERSON] та [PERSON] договору дарування квартири [ADDRESS] . 11.02.2025 на адресу суду від Приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурбан Т.М. надійшла витребувана ухвалою суду належним чином посвідчена копія матеріалів по укладенню [PERSON] та [PERSON] договору дарування квартири [ADDRESS] . Позивачка у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала, просила задовольнити, надаючи пояснення посилалася на обставини, що викладені у оновленій позовній заяві, письмових поясненнях та запереченнях. Відповідачка у судовому засіданні щодо вимог позову заперечувала, надаючи пояснення посилались на обставини, викладені у поданих суду письмових поясненнях у справі. 3-особа: Приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурбан Т.М., у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях, наданих суду. Вислухавши вступне слово сторін у справі, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Із матеріалів справи вбачається, що позивачці на праві власності належала 1/2 частка квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 4-2178, видного 25 грудня 2012 року державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної Храпійчук Т.В.. Судом встановлено, що 16.12.2016 року між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] , було укладено договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурбан Т.М., зареєстрованого в реєстрі № 1383, згідно з яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар частину квартири [ADDRESS] , що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею - 69, 9 кв. м., житловою площею - 43 кв. м., відчужувана одна друга частина квартири належить Дарувальнику на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, видного 25 грудня 2012 року, [PERSON] державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної за реєстровим №4-2178. Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, частки квартири за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі Договору дарування частини квартири від 16.12.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурбан Т.М., зареєстрованого в реєстрі № 1383. Як зазначено у позовній заяві, підставою для звернення до суду з позовом слугувало те, що [PERSON] перестала надавати їй грошову допомогу, почала спалювати її особисті речі та виносити їх на смітник, почала ображати, клясти, виганяти з дому, бажати смерті, побила двері, замки, викрала всі документи на будинок, на квартири, свідоцтво про смерть середньої доньки, спадкові справи, договори дарування, договори купівлі-продажу та всі інші документи на право власності та інші важливі документи. При укладенні договору позивачка не розуміла його змісту, вважаючи його договором пожиттєвого утримання, оскільки не мала наміру безоплатно передавати у власність відповідачки належну їй частку квартири, тобто помилилася у суті укладеного договору. Позивачкою, як на підставу порушення умов договору, до позовної заяви було додано матеріали ЄО №23770 від 05.08.2022 року Броварського РУП ГУНП в Київській області. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Форма договору дарування встановлена статтею 719 ЦК України, відповідно до вимог якої договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Верховного Суду у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог чч 1,2 ст.54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Частини 9-14 ст.44 Закону України «Про нотаріат» встановлюють повноваження нотаріуса для встановлення дійсного наміру сторін правочину. У разі наявності сумнівів щодо уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності та правоздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної чи юридичної особи. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Усі наведені вимоги законодавства покликані убезпечити правочин, а отже, і права осіб, яких цей правочин стосується. Крім того, правочин, посвідчуваний нотаріально, має вищий ступінь доказовості волі особи та інших чинників, з якими пов`язує закон набуття, зміну та припинення цивільних прав, оскільки нотаріус, посвідчуючи правочин, має здійснити чимало дій, які спрямовані на доведеність правочину вимогам закону. Зі змісту оспорюваного Договору дарування квартири вбачається, що договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурбан Т.М.. Особи сторін приватним нотаріусом встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] подарованої частини квартири перевірено. Крім того, з матеріалів справи убачається, що позивачкою під час укладення договору дарування спірної квартири, особисто на ім`я приватного нотаріуса Бурбан Т.М. подано власноруч викладену письмоу заяву з зазначенням, що укладаючи та підписуючи договір дарування квартири на ім`я своєї доньки - відповідачки у справі, позивачка діяла добровільно, без всякого примусу, як фівзичного так і морального. Отже, враховуючи, що оспорюваний Договір дарування квартири підписаний його сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурбан Т.М., тому у суду відсутні підстави ставити під сумнів відсутність у позивачки волевиявлення на дарування частини спірної квартири та її бажання укластим з донькою договір пожиттєвого утримання. Посилання у позовній заяві на те, що при укладенні договору позивачка не розуміла його змісту, вважаючи його договором по життєвого утримання, оскільки не мала наміру безоплатно передавати у власність відповідачки належну їй частку квартири, тобто помилилася у суті укладеного договору не заслуговують на увагу з наведених вище підстав та розцінюються судом, як спосіб захисту позивачкою своїх, порушених на її думку, прав. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно із вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України) Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Зважаючи на встановлені в ході розгляду справи обставини, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи позивачки не знайшли свого підтвердження, а тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з вимогами статті ст.141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові на позивача, таким чином понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору не підлягають компенсації, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову.

Outcome: dismissed