Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-27 00:00:00

21.08.2024 року [PERSON] в особі свого представника адвоката Лаєвської М.Л. звернулась до суду з позовною заявою, сформованою в підсистемі «Електронний суд», до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування в особі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Позов мотивований тим, що позивачка [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , померлого [INFO] . За життя [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] , від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 01 липня 2016 року рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області. Цим же рішенням суду визначено місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком за адресою: [ADDRESS] , оскільки було встановлено, що мати дитини не працює, залишає сина до ранку одного, веде асоціальний спосіб життя, вживає алкогольні напої, не приділяє вихованню дитини уваги, не може створити належні умови для проживання дитини за своїм місцем проживання. З 2016 року по 2024 рік малолітній [PERSON] проживав з батьком, який самостійно утримував та виховував сина. Матір дитини не приймала участі в житті сина, не відвідувала його, не цікавилась його успіхами в навчанні та станом здоров`я, повністю самоусунулась від своїх батьківських обов`язків. Після смерті брата [PERSON] його малолітній син проживає в сім`ї позивачки [PERSON] , його рідної тітки, яка фактично виконує батьківські обов`язки щодо виховання та утримання малолітнього [PERSON] , однак не може оформити опіку над дитиною, оскільки мати не надає на це своєї згоди. Відповідачка не намагається побачити сина, морально підтримати його після смерті батька, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, не здійснила будь-яких дій для того, щоб дитина проживала з нею, виявляє байдужість до долі малолітнього сина, тобто, відповідачка свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків, знаючи, що її син позбавлений материнської турботи та любові. В свою чергу, [PERSON] має намір надалі піклуватись про малолітнього [PERSON] , займатись його утриманням та вихованням. Зважаючи на зазначене, [PERSON] просить: позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , призначивши опікуном останнього її, [PERSON] стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини всіх видів доходу щомісячно, з дати подання заяви до суду до досягнення дитиною повноліття. Також просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Зазначає, що проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 23.08.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд якої визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 29.11.2024 року підготовче провадження закрито, і справа призначена до розгляду по суті. Подалі представник позивачки [PERSON] адвокат Лаєвська М.Л. надала до суду заяву, сформованою в підсистемі «Електронний суд», про розгляд справи за відсутністю сторони позивача, позовні вимоги підтримала за заявленими підставами та просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась повторно, про час та місце розгляду справи була повідомлена відповідно до вимог ст.ст.128-131 ЦПК України, причини своєї неявки до суду не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи не надала, не скористалась своїм правом надати відзив на позовну заяву. Третя особа - орган опіки та піклування в особі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника за наданими в матеріалах справи документами; при винесенні рішення просить врахувати інтереси малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю учасників справи на підставі наданих доказів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, ухваливши у справі заочне рішення згідно вимог ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14.02.2013 року перебували у шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження, виданого 20.11.2015 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Великобурлуцького районного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 18 від 14.05.2013 р., зроблений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Великобурлуцького районного управління юстиції у Харківській області. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 01.07.2016 року (справа № 616/913/115-ц, провадження 2/616/34/16). Цим же рішенням суду визначено місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком за адресою: [ADDRESS] , оскільки було встановлено, що мати дитини не працює, залишає сина до ранку одного, веде асоціальний спосіб життя, вживає алкогольні напої, не приділяє вихованню дитини уваги, не може створити належні умови для проживання дитини за своїм місцем проживання. Зазначене рішення суду набуло законної сили та не скасовано в установленому законом порядку. Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З 2016 року по 2024 рік малолітній [PERSON] проживав та зареєстрований по теперішній час за адресою: [ADDRESS] , з батьком [PERSON] , який самостійно утримував та виховував сина. Матір дитини не приймала участі в житті сина, не відвідувала його, не цікавилась його успіхами в навчанні та станом здоров`я, повністю самоусунулась від своїх батьківських обов`язків. Зазначене підтверджується копією акту від 20.06.2024 р., складеного депутатом Великобурлуцької селищної ради Костенко Г.І. в присутності сусідів [PERSON] , [PERSON] , довідкою від 04.06.2024 р. дільничного лікаря-педіатра КНП Великобурлуцького центру ПМСД [PERSON] . Згідно характеристики учня 5-А класу КЗ « Великобурлуцький ліцей Великобурлуцької селищної ради [PERSON] , [INFO] , у даному закладі [PERSON] навчається з першого класу, старанний, працелюбний, уважний учень, має добрий загальний розвиток. Виховується не в повній сім`ї. З 2016 року по 2024 рік проживав з батьком [PERSON] , який разом з бабусею хлопчика [PERSON] постійно приділяли належну увагу вихованню дитини. За всі роки навчання у ліцеї мати жодного разу не поцікавилася поведінкою та навчанням [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого23.05.2024 року Великобурлуцькою селищною радою Куп`янського району Харківської області, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 39 років, місце смерті: Україна, Харківська область, Куп`янський район, смт Великий Бурлук, актовий запис №80. Після смерті [PERSON] його малолітній син [PERSON] проживає в сім`ї позивачки [PERSON] (його рідної тітки), яка фактично виконує батьківські обов`язки щодо виховання та утримання малолітнього [PERSON] , однак не може оформити опіку над дитиною, оскільки відповідачка не надає на це своєї згоди. При цьому [PERSON] не намагається побачити сина й після смерті його батька, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, не здійснила будь-яких дій для того, щоб дитина проживала з нею, виявляє байдужість до долі малолітнього сина. Як вбачається з акту обстеження умов проживання від 19.07.2024 року, складеного спеціалістами Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту Служби у справах дітей Харківської міської ради на підставі звернення [PERSON] з метою взяття на облік потенційних опікунів дитини (племінника), проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] ( яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та її чоловіку [PERSON] ), квартира обладнана необхідною технікою та меблями; для виховання та розвитку дитини створені необхідні умови: місце для відпочинку та навчання, у наявності одяг, взуття, продукти харчування. В квартирі проживають подружжя [PERSON] та [PERSON] , їх діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , (племінник, дитина, яка залишилась без піклування батьків). Стосунки в сім`ї родинні. Висновки комісії: кандидатом в опікуни створені необхідні для проживання та утримання племінника. [PERSON] має намір встановити опіку над [PERSON] у разі позбавлення батьківських прав матері дитини. Згідно повідомлення Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту Служби у справах дітей Харківської міської ради від 25.07.2024 № 05-22/852/24 [PERSON] взята на облік потенційних піклувальників у Службі з 25.07.2024 року за №17-24. Згідно відповіді від 15.07.2024 року № 1756 КНП Харківської обласної ради «Обласний психоневрологічний диспансер №3» [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою:[ADDRESS] , продовж останніх п`яти років за медичною допомогою до цього закладу не зверталась. Згідно відповіді за № 875 від 05.07.2024 року КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою:[ADDRESS] , на диспансерному (профілактичному) обліку не перебуває. На час огляду ознак наркозалежності не виявлено. З витягу з Інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України за № ВР-004400119 [PERSON] , [INFO] ,на території України станом на 11.07.2024 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Як вбачається з висновку Департаменту Служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від14.11.2024 року № 441, враховуючи рекомендації Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради та на підставі вивчення наданих документів, є доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Суд погоджується з вищевказаним висновком органу опіки і піклування, оскільки він є достатньо обґрунтованим, та узгоджується з наданими до суду доказами. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. У разі спору передусім повинні бути визначені інтереси дитини й тільки потім - права батьків. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 04 квітня 2018 року у справві №756/2109/16-ц, провадження № 61-5487св18. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984 св 21). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Судом встановлено, що після припинення сторонами сімейних відносин з листопада 2016 року, малолітній син відповідачки постійно проживав з батьком [PERSON] до дня смерті останнього, окремо від матері [PERSON] , а остання самостійно та усвідомлено усунулась від виховання та спілкування з дитиною, утримання її матеріально, не піклувалась про фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя. Суд вважає, що відповідачкою свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні сина є недостатньою, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Встановлені обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя. Позбавлення батьківських прав відповідачки в судовому порядку скасовує лише правовий зв`язок між нею та її сином, підтверджує відсутність фактичного духовного зв`язку між матір`ю та дитиною . При цьому суд враховує правовий висновок, викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі N 522/10703/18 (провадження N 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі N 760/468/18 (провадження N 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі N 638/16622/17 (провадження N 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі N 522/21914/14 (провадження N 61-8179св19), про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Суд вважає, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу заявленого позову, а саме невиконання відповідачкою [PERSON] батьківських обов`язків, знайшли своє підтвердження наданими належними і допустимими доказами умисного винного ставлення відповідачки до невиконання своїх батьківських обов`язків, свідомого нехтування нею своїми обов`язками. Щодо вимог про призначення опікуном суд зазначає наступне. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Частиною 1 статті 243 СК України передбачено, що опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Визначення того, яку дитину слід вважати позбавленою батьківського піклування, міститься у ч. 1. ст. 1 Закону від 13 січня 2005 р. N 2342-IV ( 2342-15 ) "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування": діти, позбавлені батьківського піклування, зокрема й діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав. Згідно ст.ст.58, 65, 67 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. До встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування. Опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун малолітньої особи зобов`язаний дбати про її виховання, навчання та розвиток. У ст. 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування (ч. 3); встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування (ч. 4). Наведені положення слід розуміти таким чином, що коли при розгляді справи суд встановить, що особа позбавлена батьківського піклування, то це є достатньою підставою для порушення і розгляду судом питання про встановлення опіки чи піклування над дитиною і призначення піклувальника, навіть у тих випадках, коли таку вимогу не було заявлено. Крім того, особам, зазначеним у ч. 4 ст. 167 СК України, дитина може бути передана лише за їх заявою або за поданням органу опіки та піклування. Суд також враховує, що замість подання у наданих матеріалах справи наявні інші документи органу опіки та піклування, які свідчать про згоду цього органу на призначення [PERSON] , [INFO] , опікуном малолітнього племінника [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з вищезазначеним суд, враховуючи інтереси дитини, на підставі поданих документів, вважає можливим призначення [PERSON] опікуном малолітнього [PERSON] , [INFO] . Щодо вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Згідно ч.2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст.181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ст.183 Сімейного Кодексу України суд вважає можливим стягнути з відповідачки [PERSON] аліменти на користь позивачки [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом [PERSON] сплачено: згідно квитанції ID 2059-8261-8466-8161 АТ «Таскомбанк» від 19.08. 2024 року судовий збір у розмірі 1211,20 грн., згідно квитанції ID 2697-6315-4387-2290 АТ «Таскомбанк» від 19.08. 2024 року судовий збір у розмірі 968,96 грн., а всього в розмірі 2180, 16 грн. за дві вимоги немайнового характеру: позбавлення батьківських прав та призначення опікуном малолітньої дитини. Між тим відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Таким чином, розмір судового збору за дві вимоги немайнового характеру складає 1937,92 грн. (1211,20 х 0,8 х 2 =1937,92), який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України. При цьому суд роз`яснює, що переплачена сума судового збору - 242,24 грн. може бути повернута позивачці відповідно до п.1ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір». Крім того, відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору за вимоги про стягнення аліментів, тому відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 968,96 грн. за ці позовні вимоги покладається на відповідачку. Щодо стягнення витрат на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги в розмірі 15 000,00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Позивачка на підтвердження витрат на правову допомогу надала: копію договору про надання правової допомоги від 12.08.2024, додаткову угоду до цього договору від 12.08.2024, укладений між нею та адвокатом Лаєвською М.Л., згідно з якими сторони погодили, що гонорар за виконання обов`язків адвоката за договором складає 15 000 грн.; копію ордеру на надання правничої (правової)допомоги; квитанцію № Е7АН-А7Е9-1Р71-38В5 від 13.08.2024 про перерахування [PERSON] на користь адвоката Лаєвської М.Л., грошових коштів в сумі 10000,00 грн в якості оплати за виконання договору про надання юридичних послуг. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Велика Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 вказала, що «при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору... Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу». Також у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару інша сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц , у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18. При розгляді зазначеної справи по суті до суду від [PERSON] не було ні подано, ні заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат, про їх неспівмірність з позовними вимогами, не були наведені нею також і обставини, за яких, на її думку, такі витрати не підлягали б задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що розмір витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, не є співмірним, зокрема, із складністю та категорією даної справи, її значенням для сторін, обсягом наданих послуг адвокатом. У зв`язку із чим суд, виходячи з критерію розумності розміру витрат на правничу професійну допомогу та конкретних обставин справи, вважає достатнім стягнення з відповідачки на користь позивача зазначених витрат в сумі 5000 грн.

Outcome: approved