Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Кличко А.Б. 07 січня 2025 року звернувся у суд із позовом, у якому зазначив, що позивач 30 березня 2025 року позичив відповідачу 28000 євро, про що в цей же день сторони факт укладення договору позики оформили письмовим документом розпискою. Відповідач зобов`язався повернути позивачу позичені кошти в сумі 28000 євро до 30 грудня 2024 року. У подальшому 02 жовтня 2024 року позивач позичив відповідачу 2100 євро, про що в цей же день сторони факт укладення договору позики оформили письмовим документом розпискою. Відповідач зобов`язався повернути позивачу позичені кошти в сумі 28000 євро до 30 жовтня 2024 року. Усього позивач позичив відповідачу 30100 євро. Вказана сума коштів так і не була повернута, що змусило позивача звернутись до суду з вказаним позовом. Просить стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за позиками у загальній сумі 30100 Євро та судові витрати. \~ \~ \~ \~У судове засідання сторони не з`явилися. Ухвалою суду від 17.01.2025 відкрито провадження за вказаним позовом та призначено підготовче судове засідання на 09 год. 10 хв. 17 лютого 2025 року, яке у зв`язку із перебуванням головуючої у відпустці відкладено на 03 березня 2025 року. Ухвалою від 03.03.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду справу по суті на 14 год. 00 хв. 24 березня 2025 року. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог, не заперечив проти заочного розгялду справи. Відповідач двічі викликався до суду шляхом надіслання судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, однак повістку було повернуто без вручення у зв`язку із відсутністю адресата за місцем проживання. За правилами п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач уважається таким, якому вручена судова повістка. Ухвалою від 24.03.2025 ухвалено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Суд установив, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, які випливають із укладеного між ними договору позики. У силу ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно із ст. 1047 цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. На підтвердження отримання [PERSON] у [PERSON] 30100 Євро представник позивача надав оригінали розписок від 30.03.2024 із зобов`язанням повернути кошти у розмірі 28000 євро до 30 грудня 2024 року, від 02.10.2024 із зобов`язанням повернути кошти у розмірі 2100 євро до 30 жовтня 2024 року. За правилами\~ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~1049\~ЦК України\~позичальник зобов`язаний\~повернути позикодавцеві\~позику (грошові\~кошти у\~такій самій\~сумі або\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~у такій\~самій кількості,\~такого самого\~роду та\~такої самої\~якості,\~що були\~передані йому\~позикодавцем)\~у строк\~та в\~порядку,\~що встановлені\~договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростували твердження представника позивача щодо невиконання ним умов договорів, наявність заборгованості за цими договорами у розмірі 30100 євро. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що наявність оригіналів розписок у позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем за договорами позики від 30.03.2024 та від 02.10.2024. Таким чином, суд установив, що відповідач, не виконавши зобов`язання за умовами договору позики, має заборгованість перед позивачем за цими договорами у розмірі 30100 Євро. Крім того, суд звертає увагу на те, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України, зокрема, такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України "Про зовнішньоекономічну діяльність", Законом України "Про валюту і валютні операції", а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорах позики від 30.03.2024, від 02.10.2024, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм вбачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Таким чином, установивши укладення між сторонами договорів позик та наявність заборгованості за ними, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договорами позик від 30 березня 2024 року в розмірі 28000 євро, від 02 жовтня 2024 року в розмірі 2100 євро, а всього в розмірі 30100 євро. Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд відповідно до ст. 141 ЦПК України стягує із відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати зі сплати судового збору в розмірі 13125,17 грн.

Outcome: approved