Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та аргументів учасників справи 09 жовтня 2024 року позивач звернувся до суду\~ з позовом до відповідача\~ про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17.11.2023 р. між сторонами укладений Договір про надання грошових коштів у позику № 2166851123 (далі Договір позики) в письмові формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг». Відповідно до п. 1 Договору позики Позикодавець зобов`язується надати Позичальнику Позику на суму у розмірі: 7 000,00 грн. шляхом перерахунку на банківський рахунок (банківську картку) на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Позику у погоджений умовами Договору строк або достроково та сплатити проценти за користування Позикою, нараховані згідно п.1.3., п.1.4. та/або 1.5. цього Договору, його додатків. Тип позики - Кредит; Мета отримання кредиту - для власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльності, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; -Строк Позики (строк дії Договору) - 30 днів; -Дисконтна (знижена) процентна ставка (застосовується у відповідності до умов Програми Лояльності ТОВ ІННОВА ФІНАНС - 1,99 % на день (726,35 % річних); -Процентна ставка Позаакційна (базова) - в день 2,99% на день (1091,35% річних) фіксована; -Дата надання позики - 17.11.2023 р; - Дата повернення позики - 17.12.2023 р. На період строку п.1.2 Договору (30 днів) дисконтна (знижена) процентна ставка 1,99% на день (726,35 % річних) Процентна ставка (базова) - 2,99% на день (1091,35 % річних) ( в межах строку позики, якщо відбулась пролонгація згідно розділу 4 Договору). Також у випадку користування позикою понад строк п.1.2 проценти перераховуються за ставкою 2.99% з першого дня дії договору. Також, Товариством враховані встановлені законодавчі обмеження щодо денної процентної ставки, передбачені Законом України «Про споживче кредитування» із змінами внесеними Законом № 3498 від 22.11.2023, а також враховуючи користування Позикою понад встановлений Договором строк, нарахування процентів за користування Позикою здійснювалось за процентною ставкою в розмірі 2,5 % в день. Пунктом 6.2 Договору проценти нараховуються до повернення кредиту незалежно від закінчення договору. Отже, станом на день подання позовної заяви заборгованість відповідача перед позивачем складає 48 882.40 гривень: -7000,00 гривень заборгованість за тілом кредиту; - 41 882.40 гривень заборгованість за процентами. проценти нараховувалися по 30.06.2024 року включно. 04 листопада 2024 року представник відповідача скерував до суду відзив на позовну заяву, в якому вважав вимоги позивача безпідставними та просив залишити позов без задоволення. Відзив мотивує тим, що позивач не надав суду належних доказів проведення ідентифікації відповідача в порядку, передбаченому ЗУ «Про електронну комерцію» та підписання договору з використанням належного відповідачу електронного підпису або ідентифікатора. Також на дум ку віжповіжача Не надано доказів того, що кредит був перерахований саме на картку відповідача. Право кредитодавця нарахувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку дії договору , тобто після 17.12.2023 р. Також просить поновити процесуальний строк для подачі відзиву, оскільки за адресою реєстрації відповідач не отримував копію позовного заяви з додатками. 15.10.2024 р. зареєстрував електронний кабінет, звідки отримав примірник позовної заяви з додатками. З даного приводу судом враховано, що строк для подачі відповідачем відзиву встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, який обчислюється з дати вручення позовної заяви. В матеріалах справи відсутнє підтвердження про вручення відповідачу копії позовної заяви до подання відзиву, отже факту пропуску строку для подачі відзиву відповідачем не встановлено і з цих підстав питання про його продовження не підлягає вирішенню. 16 листопада 2024 року представник позивача скерував до суду відповідь на відзив, який обґрунтував тим, що відповідач зазначає, про те що Договір позики є неукладеним, оскільки порушена процедура укладання такого Договору. На спростування доводів відповідача, у відповідності до положень Договору про надання грошових коштів у позику № 2166851123 від 17 листопада 2023 року позичальник, приймаючи пропозицію Позикодавця укласти Договір, підписує в інформаційнотелекомунікаційній системі електронне повідомлення одноразовим ідентифікатором шляхом натискання кнопки підписати. Відповідно до п. 1.9. Договору Позики, Договір підписується електронним підписом Позикодавця та надсилається для ознайомлення та узгодження умов Позичальнику в особистий кабінет разом з електронним повідомленням пропозицією укласти Договір. На вказану Позичальником електронну пошту або смс повідомленням надсилається одноразовий ідентифікатор для підписання Договору, що згенерований під час проходження Позичальником процедури укладення Договору. Нарахування процентів за кожний день користування позикою, позивач підтверджує судовою практикою, яка зазначена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 р. у справі № 910/17048/17. Тобто нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. Суд, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права доходить таких висновків. Хід розгляду справи, заяви, клопотання, процесуальні дії Ухвалою суду від 11.10.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 2. Мотивувальна частина Судом встановлено, що 17.11.2023 [PERSON] оформлено анкету клієнта в інформаційно-телекомунікаційній системі на сайті: finsfera.ua, в якій вказані його персональні дані, як позичальника, визначена сума кредиту 7000 грн., дата отримання кредиту 17.11.2023 року. 17.11.2023 р. між сторонами укладений Договір про надання грошових коштів у позику № 2166851123 (далі Договір позики) в письмові формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг». Сума кредиту 7000 грн. Дата надання позики 17.11.2023 р. Дата повернення позики 17.12.2023 р. Строк позики (строк дії договору) 30 днів. На період строку п.1.2 Договору (30 днів) дисконтна (знижена) процентна ставка 1,99% на день (726,35 % річних) Процентна ставка (базова) - 2,99% на день (1091,35 % річних) (в межах строку позики, якщо відбулась пролонгація згідно розділу 4 Договору). Також у випадку користування позикою понад строк п.1.2 проценти перераховуються за ставкою 2.99% з першого дня дії договору. Відповідно до п. 4.1, 4.2 Договору позичальник має право продовжити строк користування позикою (далі пролонгація). У випадку ініціювання Позичальником пролонгації Позичальник сплачує Товариству проценти на умовах, що були обрані для здійснення певного виду пролонгації. Після кожного продовження строку позики змінюється кінцева дата строку позики та кінцева дата терміну дії договору (п.4.5 Договору). Відповідно до п. 4.6 Договору після кожного оформлення пролонгації на електронну адресу позичальника, яку позичальник зазначив як контакту при реєстрації на сайта та/або в особистому кабінеті та/або смс повідомленням Товариство направляє повідомлення з інформацією про оформлену пролонгацію, що містить інформацію щодо: нового строку позики, кінцевої дати строку позики, розміру заборгованості до моменту повернення позичальником. Пункт 6.2 Договору проценти нараховуються до повернення кредиту незалежно від закінчення договору. 24.12.2023 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, відповідно до якого У\~Законі України\~"Про споживче кредитування" розділі IV\~"Прикінцеві та перехідні положення" доповнений пунктом 17 такого змісту: "17. Тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %". Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача складає 7000 грн. тіло кредиту, 41\~882.20 грн. проценти за період з 17.11.2023 р. по 30.06.2024 р., всього 48\~882,40 грн. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З наведених обставин справи вбачається, що кредитний договір, на підставі якого позивачем заявлено про стягнення заборгованості, був укладений в електронній формі із застосуванням верифікації та наданням персональних даних відповідача. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, доводи представника відповідача про не доведеність факту укладення відповідачем договору позики суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу нею на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету. Видача відповідачу кредиту підтверджується квитанцією від 17.11.2023 року № 19678-1354-72203584 на суму 7000 грн. У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки, на яку первісним кредитором здійснено перерахування позичених грошових коштів, номер телефону), були використані неправомірно для укладення кредитного договору від його імені, до суду не надано. Також слід звернути увагу на те, що відповідач до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій не звертався, як і не оскаржував правомірність укладеного договору. Враховуючи умови надання кредитних коштів, суд зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку, і він має можливість надати суду виписку з свого рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредиторів на виконання укладеного договору. Натомість відповідачем така виписка надана не була. Також суд враховує, що у договорі зазначені персональні дані відповідача, які повністю збігаються із зазначеними даними у відзиві на позовну заяву, а саме ПІП, РНОКПП, місце проживання, номеру телефону. Даних на спростування належності відповідачу карти № [NUMBER] . Також в матеріалах справи відсутні докази повного або часткового виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. Доводи представника відповідача про неналежність та недопустимість наданих позивачем доказів суд вважає такими, що не обґрунтовують заперечення проти позову, виходячи з такого. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування. Досліджені в судовому засіданні надані позивачем докази узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та об`єктивно підтверджують обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог. Відповідач в обґрунтування заперечень проти позовних вимог жодних доказів не подав. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. За вказаних обставин, суд доходить висновку, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач уклав договір в електронній формі та отримав кредит за цим договором в розмірі 7000,00 гривень, проте не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, кошти не повернув. Виходячи з умов договору, сторонами погоджено розмір процентної ставки - 2,99 % на добу протягом 30 днів строку кредитування у випадку не повернення кредиту позичальником у вказаний строк. Кредит в сумі 7000 грн. був отриманий відповідачем в позику та не повернутий 17.12.2023 р., отже за умовами п.1.5 Договору сума відсотків за користування кредитом за базовою відсотковою ставкою 2,99 % за кожен день користування кредитом за 30 днів періоду кредитування складає 2,99/100*7000*30 = 6279 грн. Здійснений позивачем розрахунок свідчить, що відсотки становлять суму 41\~882,40 грн., що свідчить про те, що нараховувались вони після визначеного періоду кредитування, що не відповідає умовам договору, а даних про застосування процедури пролонгації, матеріали справи не містять. Зокрема, позивачем не надано доказів вчинення передбачених п. 4.6 Договору дії щодо оформлення пролонгації шляхом надіслання на електронну адресу позичальника та/або смс повідомленням повідомлення з інформацією про оформлену пролонгацію, що містить інформацію щодо нового строку позики, кінцевої дати строку позики, розміру заборгованості до моменту повернення позичальником. Також позивачем не підтверджено документально факт сплати відповідачем процентів за користування кредитом, що відповідно до п.4.1, 4.2 Договору передбачено в якості умови у випадку ініціювання Позичальником пролонгації. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення із відповідача процентів за кредитом, нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування (17 грудня 2023 року), є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості: по тілу кредиту в розмірі 7000 грн., по відсоткам за користування кредитом в розмірі 6279 грн., як то визначено в умовах договору за період з 17 листопада 2023 року по 17 грудня 2023 року, а отже позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Стосовно доводів позивача про те, що умовами договору передбачено нарахування процентів за користування кредитом незалежно від закінчення строку кредитування, суд виходить з такого. У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту після прострочення виконання грошового зобов`язання нараховуються проценти за порушення грошового зобов`язання у розмірі, визначеному законом або договором (ч. 2 ст. 625 ЦК України), проте таких вимог у межах даної справи пред`явлено не було. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Отже, твердження позивача про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржником правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідженими в судовому засіданні доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. \~ \~ \~ \~Питання про судові витрати Згідно ч. 1\~ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 15 ЦПК України\~учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1\~ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Реалізуючи своє право на отримання професійної правничої допомоги, 02 січня 2025 року між адвокатом Дорошенко Мариною Анатоліївною та позивачем було укладено договір про надання правової допомоги. Згідно ч. 1, 2\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Вартість правової допомоги та порядок її оплати сторонами передбачено в розділі 4 укладеного договору, за змістом якого сторонами погоджено визначення фіксованого розміру вартості правової допомоги за наданий вид послуг. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2\~ст. 137 ЦПК України). Саме такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19. На виконання вимог\~ЦПК України\~представником відповідача були подані: договір про надання правової допомоги № б/н/24 від 31.10.2024 року; додаток № 1 до Договору платіжна інструкція № МВ12251486 на суму 6000 грн. Саме наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16. Позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості в сумі 48\~882,40 грн. Вказана вимога була задоволена в частині 13279 грн. (27%), в іншій частині 35603,4 грн. (73%) відмовлено у задоволенні позову. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по оплаті судового збору 654 грн. пропорційно до задоволеної частини вимог. До стягнення з позивача на користь відповідача підлягають судові витрати по наданню правничої допомоги в сумі 4380 грн. (6000*0,73) пропорційно до задоволеної частини вимог. Оскільки наявні підстави для часткового задоволення вимог позивача та відповідача про стягнення судових витрат суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму. Таким чином, до стягнення з позивача на користь відповідача підлягають судові витрати в сумі 4380 654 = 3726 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial