Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті особи. В обґрунтування заяви [PERSON] , зазначив, що [INFO] , в с. Кам`янка, м. Єнакієвого, Донецької області помер його рідний дідусь [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що с. Кам`янка, Єнакієвської територіальної громади, Горлівського району, Донецької області, є тимчасово окупованою територією, непідконтрольною уряду України, отримати свідоцтво про смерть відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ за формою, визначеною наказом МОЗ України №545 від 08.08.2006р., що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації факту смерті відповідно до ст.. 17 ЗУ «про державну реєстрацію актів цивільного стану». З огляду на це заявник вимушений звернутися до суду для встановлення факту смерті з метою отримання свідоцтва про смерть [PERSON] , в порядку, передбаченому законодавством України. У судове засідання заявник не з`явився, у заяві просив проводити розгляд справи за його відсутності, просив суд заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи - Добропільського відділу\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану у\~Покровському районі\~Донецької області\~Східного Міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиціїу судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що [INFO] , в с. Кам`янка, м. Єнакієвого, Донецької області (тимчасово окупована територія України) помер мій рідний дідусь [PERSON] , [INFO] . Заявник, [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] - є онуком [PERSON] , [INFO] . Факт споріднення та родинних зв`язків із померлим підтверджується Свідоцтвом про народження заявника, серії [NUMBER] від 19.01.1987 року (а.с. 9), та свідоцтвом про народження матері заявника - [PERSON] , серія [NUMBER] від 14.07.1964 року (а.с. 10), яка у свідоцтві мала прізвище [PERSON] , після укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 22). Факт смерті [PERSON] підтверджується копією довідки про причину смерті від 06.03.2025 року № 297 відповідно до якої смерть настала у зв`язку із набряком головного мозку (а.с. 16), та свідоцтвом про смерть від 10.03.2025р., серії [NUMBER] , актовий запис № 170259930001500050009, видане Дебальцевським міським відділом запису актів громадянського стану Управління ЗАГС Донецької Народної Республіки (а.с. 17). Оцінюючи надані суду докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до п.8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Згідно п.8 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved