Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~ТОВ «ФК «Ейс» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги мотивовано тим, що 02.02.2020 між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», правонаступником якого являється ТОВ «ФК «Ейс», та [PERSON] укладено кредитний договір № 793995754 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідно до умов укладеного кредитного договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит на суму 15240,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. 02.02.2020 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 15240,00 грн на банківську картку відповідача № [NUMBER] . \~ \~ \~ \~28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) уклали договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язався передати фактору права вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах боржників, строк дії якого продовжувався додатковими угодами від 28.11.2019 № 19 до 31.12.2020, від 31.12.2020 № 26 до 31.12.2021, від 31.12.2021 № 27 до 31.12.2022, від 31.12.2022 № 31 до 31.12.2023, від 31.12.2023 № 32 до 31.12.2024. \~ \~ \~ \~Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 82 від 11.06.2020 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 ТОВ «Таліон Плюс» отримало від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» право вимоги до відповідача на загальну суму 29712,67 грн. \~ \~ \~ \~05.08.2020 ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, предметом якого є відступлення прав вимоги, зазначених у відповідних реєстрах боржників, строк дії якого продовжувався рядом додаткових угод від 03.08.2021 № 2 та від 30.12.2022 № 3 до 30.12.024. \~ \~ \~ \~Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 10 від 31.07.2023 до договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 32044,21 грн. \~ \~ \~ \~07.11.2024 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 0711/24/Е, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в розмірі 32044,21 грн. \~ \~ \~ \~Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 793995754 від 02.02.2020 в розмірі 32044,21 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту 15239,01 грн, 16805,20 - заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом, а також судові витрати. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 26.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Вказану ухвалу 09.01.2025 було надіслано відповідачу [PERSON] на адресу реєстрації рекомендованим листом з повідомленням про вручення (а.с. 75). 21.01.2025 на адресу суду повернувся конверт з довідкою про причини повернення, у якій вказано, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 43). Відповідно до\~ч.\~7\~ст.\~128\~ЦПК України\~у разі\~ненадання учасниками\~справи інформації\~щодо їх\~адреси судова\~повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотань про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подав. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про вирішення спору за наявними у справі матеріалами. Фактичні обставини справи, встановлені судом на підставі досліджених доказів, які містяться в матеріалах справи. 02.02.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», правонаступником якого являється ТОВ «ФК «Ейс», та [PERSON] укладено кредитний договір № 793995754 (а.с. 10-11). Договір підписаний позичальником електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора G6W86KS5. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 15240,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.3, п. 1.4 або п. 1.5. цього договору. Пунктом 1.2. кредитного договору передбачено, що кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником. Відповідно до п. 1.3. кредитного договору на період строку, визначеного п. 1.2. договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 1,33% від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Згідно п. 1.4 у випадку користування кредитом понад строк, встановлений в п. 1.2. договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,7% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентною ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення). У довідці щодо дій позичальника [PERSON] в ІТС ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» наведено реквізити укладеного кредитного договору та зазначених позичальником відомостей під час його укладання (а.с. 26). Відповідно до платіжного доручення №f4105a32-f2ad-454c-bbf0-b60dc84c4cd0 від 02.02.2020 платником ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога`на рахунок отримувача [PERSON] перераховано грошові кошти в сумі 15240,00 грн (а.с. 26-зворот). Перерахування коштів також підтверджується довідкою ПАТ КБ «Приват Банк» № 10/2024від 29.10.2024, відповідно до якої підтверджено платіж від 02.02.2020 в сумі 15240,00 грн на платіжну картку 5168-74ХХ-ХХХХ-5067 (а.с.27-28). 02.03.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору № 793995754 від 02.02.2020 (а.с. 12). Відповідно до умов додаткової угоди строк, на який був наданий кредит, продовжено на 29 днів. На дату укладання цієї додаткової угоди позичальник сплачує фактично нараховані проценти за користування кредитом. Починаючи з 03.03.2020 позичальник сплачує за користування кредитом 1,33 відсотків в день від суми кредиту за дисконтною процентною ставкою згідно даної додаткової угоди. Ця угода розповсюджує свою дію на правовідносини між сторонами з 03.03.2020. Всі інші умови договору, не змінені цією додатковою угодою, залишаються чинними. 29.04.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору № 793995754 від 02.02.2020 (а.с. 12-зворот). Відповідно до умов додаткової угоди у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору № 793995754 від 02.02.2020 та зверненням позичальника товариство надає позичальнику розстрочку у погашенні заборгованості в сумі 18573,09 грн на 70 днів . Загальна сума заборгованості є фіксованою , а будь-які нарахування по договору призупиняються. Позичальник сплачує товариству суму заборгованості частками в розмірі не менше 20% від її загальної суми за наступним графіком: 13.05.2020 - 3715 грн, 27.05.2020 - 3715 грн, 10.06.2020 - 3715 грн, 24.06.2020- 3715 грн , 08.07.2020 - 3715 грн. При порушенні позичальником сплати заборгованості дана додаткова угода втрачає чинність з моменту її укладення, а договір продовжує діяти без урахування її умов. Всі інші умови договору, не змінені цією додатковою угодою, залишаються чинними. В матеріалах справи містяться правила надання грошових коштів у позику ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с. 13-17), алгоритм дій споживача в ІТС ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та алгоритм дій ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо укладання кредитних договорів (а.с. 18-25). \~ \~ \~ \~28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) уклали договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язався передати фактору права вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах боржників, строк дії якого продовжувався додатковими угодами від 28.11.2019 № 19 до 31.12.2020, від 31.12.2020 № 26 до 31.12.2021, від 31.12.2021 № 27 до 31.12.2022, від 31.12.2022 № 31 до 31.12.2023, від 31.12.2023 № 32 до 31.12.2024 (а.с. 29-40). \~ \~ \~ \~Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 82 від 11.06.2020 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 ТОВ «Таліон Плюс» отримало від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» право вимоги до відповідача на загальну суму 29712,67 грн (а.с. 41). \~ \~ \~ \~05.08.2020 ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, предметом якого є відступлення прав вимоги, зазначених у відповідних реєстрах боржників, строк дії якого продовжувався рядом додаткових угод від 03.08.2021 № 2 та від 30.12.2022 № 3 до 30.12.024 (а.с. 41-зворот - 46). \~ \~ \~ \~Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 10 від 31.07.2023 до договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 32044,21 грн (а.с. 47). \~ \~ \~ \~07.11.2024 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 0711/24/Е, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором (а.с. 48-53). \~ \~ \~ \~Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 0711/24/Е від 07.11.2024 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 32044,21 грн (а.с. 47-зворот). Як вбачається з розрахунку заборгованості, виконаного 11.06.2020 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с.53-зворот-54): - 02.02.2020 відповідачу видано кредит. - в період з 02.02.2020 по 02.03.2020 відповідачу нараховувались проценти в розмірі 202,68 грн в день (1,33%). Загальна сума нарахованих в цей період процентів склала 5878,01 грн. - 02.03.2020 відповідачем сплачено на рахунок первісного кредитора 5879 грн, з яких: 5878,01 грн скеровано в рахунок погашення нарахованих процентів, 0,99 грн в рахунок погашення тіла кредиту. - в період з 03.03.2020 по 01.04.2020 відповідачу нараховувались проценти по 202,68 грн в день (1,33%). - в період з 02.04.2020 по 11.06.2020 відповідачу нараховувались проценти по 259,06 грн в день (1,7%). - 29.04.2020 відповідачем на рахунок первісного кредитора сплачено 10000 грн, які зараховано в рахунок погашення процентів. - загальна сума заборгованості згідно з розрахунком складає 15239,01 грн - за тілом кредиту, 14473, 66 грн - за процентами. Відповідно до розрахунку заборгованості, виконаного ТОВ «Таліон Плюс», останнім в період з 12.06.2020 по 20.06.2020 відповідачу нараховано проценти по 259,06 грн в день (1,7%) в загальній сумі 2331,54 грн. Станом на 31.07.2023 заборгованість склала: 15239,01 грн - за тілом кредиту, 16805, 20 грн - за процентами (а.с. 55). Відповідно до виписки з особового рахунка за кредитним договором № 793995754 заборгованість [PERSON] перед ТОВ «ФК «Ейс» складає 32044,21 грн, з яких: 15239,01 грн - за тілом кредиту, 16805, 20 грн - за процентами (а.с. 55-зворот). Дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо факту укладення кредитного договору. Згідно ст. 1046 за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Статтею 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначено Законом України "Про споживче кредитування". Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до п. 2, 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом. Загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Частиною 2 ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково - касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір- це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису ) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Договір є правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Доказів про неправомірність кредитного договору матеріали справи не містять. У разі не спростування презумпції правомірності договорів всі права, набуті сторонами правочинів за ними, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Судом установлено, що 20.02.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», правонаступником якого являється ТОВ «ФК «Ейс», та [PERSON] укладено кредитний договір № 793995754, відповідно до якого первісний кредитор надав, а відповідач отримав 02.02.2020 кредит в сумі 15240,00 гривень строком на 30 днів із сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 1,33 % в день. Договір укладено шляхом підписання зі сторони клієнта електронним підписом з використанням одноразового електронного ідентифікатора. Факт укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами, які у своїй сукупності є достатніми для підтвердження факту укладення кредитного договору. Первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, перерахувавши відповідачу грошові кошти на його картковий рахунок, натомість відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав та не повернув отримані кредитні кошти із нарахованими процентами у встановлені договором строки, що і стало підставою звернення до суду. Таким чином, суд вважає доведеним факт укладання 02.02.2020 кредитного договору № 793995754 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] , оскільки він відповідає вимогам цивільного законодавства, що висуваються до договорів такого типу, на виконання умов укладеного договору кредитодавцем здійснено перерахування коштів на рахунок позичальника. Щодо відступлення права вимоги. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частиною 1 статті 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Судом установлено, що 28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, строк дії якого продовжувався додатковими угодами. 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого продовжувався рядом додаткових угод. 07.11.2024 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір факторингу № 0711/24/Е. Відповідно до реєстрів боржників до зазначених договорів факторингу від первісного кредитора до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 793995754 від 02.02.2020. Перевіривши зазначені договори факторингу на відповідність вимогам чинного цивільного законодавства, що висуваються до договорів такого типу, суд не встановив порушень. Таким чином, суд вважає доведеним правомірність переходу права вимоги до [PERSON] від первісного кредитора до ТОВ «ФК «Ейс». Щодо визначення\~розміру заборгованості\~за кредитним\~договором та\~заявлених позовних\~вимог про\~її стягнення. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до положень ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. Як вбачається із змісту позовної заяви та розрахунків заборгованості, наданих позивачем, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 02.02.2020 № 793995754 в розмірі 32044,21 грн, з яких: 15239,01 грн - за тілом кредиту, 16805, 20 грн - за процентами. Суд не погоджується із зазначеними розрахунками виходячи з наступного. 02.02.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено кредитний договір № 793995754, за умовами якого кредитодавець надав відповідачу кредит в розмірі 15240,00 грн строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником із нарахуванням процентів за користування кредитом за дисконтною процентною ставкою в розмірі 1,33% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (п. 1.3. кредитного договору) та, у випадку користування кредитом понад строк, встановлений договором, із нарахуванням процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 1,7% від суми кредиту за кожний день користування кредитом за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення). 02.03.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору № 793995754 від 02.02.2020, відповідно до умов якої строк, на який був наданий кредит, продовжено на 29 днів. На дату укладання цієї додаткової угоди позичальник сплачує фактично нараховані проценти за користування кредитом. Починаючи з 03.03.2020 позичальник сплачує за користування кредитом 1,33 відсотків в день від суми кредиту за дисконтною процентною ставкою згідно даної додаткової угоди. Отже, між сторонами 02.03.2020 досягнуто додаткової угоди про продовження строку користування кредитом на 29 днів, тобто до 01.04.2020 включно. При цьому, із змісту додаткової угоди та розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вбачається, що відповідачем на користь кредитора сплачено нараховані в період з 02.02.2020 по 02.03.2020 проценти в розмірі 5878,01 грн. 29.04.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору № 793995754 від 02.02.2020, відповідно до умов якої товариство надає позичальнику розстрочку у погашенні фіксованої заборгованості за кредитним договором в сумі 18573,09 грн на 70 днів із призупиненням будь-яких нарахувань по договору. При порушенні позичальником сплати заборгованості дана додаткова угода втрачає чинність з моменту її укладення, а договір продовжує діяти без урахування її умов. Як вбачається із змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» умови додаткової угоди відповідачем не виконано, внаслідок чого дана додаткова угода втратила чинність з моменту її укладення, а кредитний договір продовжив діяти без урахування її умов. Отже, судом установлено, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] 02.02.2020 укладено кредитний договір, за яким відповідачу надано кредит в розмірі 15240,00 грн строком на 59 днів (із урахуванням додаткової угоди від 02.03.2020) від дати отримання кредиту. Як вбачається з розрахунку заборгованості, виконаного 11.06.2020 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», 02.02.2020 відповідачу видано кредит. В період з 02.02.2020 по 02.03.2020 відповідачу нараховано проценти в розмірі 202,69 грн в день (1,33%). Загальна сума нарахованих в цей період процентів склала 5878,01 грн. 02.03.2020 відповідачем сплачено на рахунок первісного кредитора 5879 грн, з яких: 5878,01 грн скеровано в рахунок погашення нарахованих процентів, 0,99 грн в рахунок погашення тіла кредиту. В період з 03.03.2020 по 01.04.2020 відповідачу нараховано проценти по 202,68 грн в день (1,33%). В період з 02.04.2020 по 11.06.2020 відповідачу нараховано проценти по 259,06 грн в день (1,7%). 29.04.2020 відповідачем на рахунок первісного кредитора сплачено 10000 грн, які зараховано в рахунок погашення процентів. Загальна сума заборгованості згідно з розрахунком складає 15239,01 грн - за тілом кредиту, 14473,66 грн - за процентами. Відповідно до розрахунку заборгованості, виконаного ТОВ «Таліон Плюс», останнім в період з 12.06.2020 по 20.06.2020 відповідачу нараховано проценти по 259,06 грн в день (1,7%) в загальній сумі 2331,54 грн. Станом на 31.07.2023 заборгованість склала: 15239,01 грн - за тілом кредиту, 16805, 20 грн - за процентами. Відповідно до виписки з особового рахунка за кредитним договором № 793995754 заборгованість [PERSON] перед ТОВ «ФК «Ейс» складає 32044,21 грн, з яких: 15239,01 грн - за тілом кредиту, 16805,20 грн - за процентами. Отже, відповідачу нараховано проценти за користування кредитом в період з 02.02.2020 по 20.06.2020, тобто за 59 днів користування кредитними коштами в межах погодженого сторонами строку кредитування згідно з умовами кредитного договору з урахуванням додаткової угоди від 02.03.2020 (п. 1.2., 1.3 кредитного договору та п.п. 1, 3 додаткової угоди) та 80 днів понадстрокового користування кредитом (п. 1.4. кредитного договору). Суд не погоджується із таким розрахунком виходячи з наступного. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 24.05.2023 у справі № 408/8199/16-ц звернув увагу на ряд правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду щодо кредитних правовідносин. Так, в постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц (провадження № 61-2973св22) зазначено, що договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21) зроблено висновок, що «у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення «contra proferentem». «Contra proferentem» (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem») - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» («no individually negotiated»), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін». Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) виклала такі правові висновки. Щодо змісту поняття «користування кредитом». За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом. Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому. Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Підстав відступити від указаних вище правових висновків немає. Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Щодо нарахування процентів на підставі статті 1048 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає. Щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови). Тобто твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 57). Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 уточнила висновок висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в пункті 123 постанови від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. Зокрема,\~Велика Палата\~Верховного Суду\~у п.\~141\~зазначеної постанови\~вказала,\~що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Висновки суду щодо суті спору та заявлених позовних вимог. Як установлено судом між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] 02.02.2020 укладено кредитний договір, за яким відповідачу надано кредит в розмірі 15240,00 грн строком на 59 днів (із урахуванням додаткової угоди від 02.03.2020) від дати отримання кредиту. Первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», до якого перейшли права вимоги до відповідача, нараховано проценти за користування кредитом в сумі 32683,21 грн за 139 днів. Тобто за 59 днів користування кредитними коштами (п.1.2. кредитного договору) та за 80 днів прострочення погашення кредиту (п. 1.4. кредитного договору). ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс», до яких в подальшому перейшли права вимоги до відповідача, процентів за користування кредитом не нараховували. Застосовуючи наведені вище норми цивільного законодавства України та висновки Верховного суду, суд тлумачить умови п.1.2. кредитного договору щодо нарахування процентів як проценти за користування кредитом у розумінні ст. 1048, 1056-1 ЦК України та умови п. 1.4. кредитного договору щодо нарахування процентів поза межами строку кредитування як проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача процентів, передбачених п. 1.4. кредитного договору, нарахування яких суд розтлумачив як проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України, нарахованих за період прострочення виконання зобов`язання, суд звертає увагу на те, що 24.12.2023 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг". Зазначеним законом пункт 6 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" викладено в такій редакції: "У разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється\~від відповідальності\~перед кредитодавцем\~за таке\~прострочення.\~У тому\~числі,\~але не\~виключно,\~споживач у\~разі допущення\~такого прострочення\~звільняється від\~обов`язку сплати\~кредитодавцю неустойки\~(штрафу,\~пені)\~та інших\~платежів,\~передбачених договором\~про споживчий\~кредит за\~прострочення виконання\~(невиконання,\~часткове виконання)\~споживачем зобов`язань\~за таким\~договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем». Враховуючи наведене, сума нарахованих відповідачу за понадстрокове користування кредитом процентів відповідно до умов п. 1.4. кредитного договору підлягає списанню кредитодавцем. Отже, з урахуванням викладеного, не погоджуючись із розрахунком заборгованості відповідача, наданого позивачем, суд наводить власний розрахунок заборгованості відповідача. Так, суд вважає правомірним нарахування в період з 02.02.2020 по 01.04.2020 процентів за користування кредитними коштами за ставкою 1,33 % за кожен день користування кредитом, що в загальній сумі складає: (15240грн*1,33%*29днів) + (15239,01*1,33%*30 днів) = 11958,41 грн. Нараховані проценти за прострочення виконання зобов`язань за 80 днів в період з 02.04.2020 по 20.04.2020 в розмірі 20724,80 грн відповідно до п. 6 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування", підлягають списанню кредитодавцем, а в даному випадку ТОВ «ФК «Ейс» як правонаступником первісного кредитора. Таким чином, загальна сума кредиту разом з нарахованими за 59 днів процентами, яка підлягала поверненню відповідачем, складає: 15240+11958,41 = 27198,41 грн. Як установлено із розрахунку заборгованості, виконаному 11.06.2020 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», 02.03.2020 відповідачем сплачено на рахунок первісного кредитора 5879 грн та 29.04.2020 відповідачем на рахунок первісного кредитора сплачено 10000 грн. Загальна сума сплачених відповідачем первісному кредитору коштів на виконання умов кредитного договору складає 15879 грн. Отже, загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором № 793995754 від 02.02.2020 складає: 27198,41 грн 15879 грн = 11319,41 грн. Таким чином, встановивши всі фактичні обставини справи, дослідивши кожний доказ з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, та сукупність доказів з точки зору їх достатності, надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 793995754 від 02.02.2020 в сумі 11319,41 грн . Щодо судових витрат. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати на сплату судового збору в розмірі 2422,40 грн, що підтверджено платіжною інструкцією від 04.12.2024 № 4759 (а.с. 67), та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 гривень, розмір яких підтверджує договором про надання правничої допомоги від 08.11.2024 № 08/11/24-01 (а.с.56-57), додатковою угодою № 5 до договору про надання правничої допомоги від 08.11.2024 № 08/11/24-01 (а.с. 58-59) актом прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 08.11.2024 № 08/11/24-01 (а.с. 59-зворот) Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в розмірі 11319,41 грн, що складає 35,32% позовних вимог, сума судових витрат підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 35,32% від сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2422,40 грн, що складає 855,59грн, та 35,32% від понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн, що складає 2119,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial