Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

13 вересня 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [INFO] (військова частина [NUMBER] ) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому просить: - поновити строк на звернення до суду [PERSON] з позовною заявою до [INFO] (військова частина [NUMBER] ) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу; - поновити [PERSON] на роботі в [INFO] (військова частина [NUMBER] ) на посаді сестри медичної хурургічного відділення; - стягнути з [INFO] (військова частина [NUMBER] ) на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі у сумі 202 773 грн. 20 коп. - допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 18 829 грн. 11 коп. Позовні вимоги мотивовано тим, що Наказом в/ч [NUMBER] від 14.08.2015 №159 [PERSON] була призначена сестрою медичною хірургічного відділення військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, про що свідчить запис у трудовій книжці. Наказом начальника військового госпіталю від 30.06.2022 №163 с/ч позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із скроченням штату працівників (п. 1ст. 40 КЗпП україни) з 04.07.2022. Наказ начальника військового госпіталю Національної гварді\\ (по стройовій частині) №163 від 30.06.2022 було видано на підставі наказів командувача Національної гвардії України від 08.06.2022 «169 дск та від 30.06.2022 №201. Наказом командувача Національної гвардії від 30.06.2022 №201 внесено зміни до п.2 наказу командувача Національної гвардії України від 08.06.2022 №169 дск, згідно з яким встановлено: у разі відсутності можливості переведення працівників за їхньою згодою на іншу роботу їх вивільнення здійснювати з урахуванням положень частини четвертої статті 49-2 КЗпП україни. Позивач вважає своє звільнення незаконним, таким, що не відповідає вимогам законодавства. Зазначає, що відповідач всупереч вимогам п.1 ст.40 КЗпП України, не запропонував позивачці, як працівнику, яка має переважне право на залишення на роботі, жодної посади, в той час, як роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Наголошує, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст.49-2 КЗпП україни щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприєстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Додає, що в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України позивача не було попереджено про її звільнення за два місяці, оскільки лише 24.06.2022 [PERSON] було попереджено про скорочення та вивільнення, яке мало відбутись 04.07.2022р. Окрім того, відповідачем не зазначено, які саме зміни в організації виробництва а праці відбулися, чи порушено вимоги наказу №201 від 30.06.2022. Згідно з ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не бльше як за один рік. Враховуючи, що звільнення позивача відбулсь 04 липня 2022 року станом на цей день час вимушеного прогулу позивачки становить 280 робочих днів. Сума заборгованості, що підлягає стягненню становить 202 773 грн. 20 коп., виходячи із розміру заробітної плати, що відображена у довідці про доходи №20 від 31.08.2023. Щодо строку звернення до суду з означеним позовом, то зазначає, що введення в Україні воєнного стану і застосування карантинних обмежень значно звузили можливості позивача щодо своєчасного звернення до суду з метою поновлення своїх порушених прав. 09.11.2023 відповідач подав відзив на позовну заяву в якому посилається на те, що 24.06.2022 на адресу військового госпіталю НГУ надійшов наказ командувача Національної гвардії України №169 дск від 08.06.2022 «Про організаційно-штані заходи в Національній гвардії України». Зокрема, пунктом 1 наказу №169 дск від 08.06.2022 затверджено Перелік змін до штатів Головного упавління, вищих військових навчальних закладів, військових частин та установ Національної Гвардії України. Пунктом 2 цього наказу визначено першому заступнику командувача Національної гвардії України (начальнику штабу), начальника територіальних управлінь, вищих військових навчальних закладів, установ та командирам військових частин Національної гвардії України протягом п`яти днів з дати оримання наказу, здійснювати заходи щодо його реалізації. На виконання наказу командувача Національної гвардії України №169 дск від 08.06.2022 «Про організаційно-штані заходи в Національній гвардії України», 24.06.2022 військовим госпіталем НГУ позивачці вручено попередження про маайбутнє звільнення із займаної посади з 04.07.2022 у зв`язку із скороченням зазначеної цивільної посади та введення натомість військової посади «медичної сестри хірургічного відділення». Примірник письмового попередження 24.06.2022 отримано позивачкою, про що свідчить її особистий підпис. Відповідно до наказу начальника військового госпіталю Національної гвардії України №163 від 30.06.2022 (по стройовій частині) у зв`язку зі скороченням штату працівників та неможливістю переведення на іншу роботу (п.1 ст. 40 КЗпП України) з 04.07.2022 звільнено сестру медичну хурургічного відділення фахівця [PERSON] . В наказі №163 від 30.06.2022 зазначено про те, що відповідно до положень ч.4 ст. 49-2 КЗпП україни у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, вимоги частини першої-третьої статті 49-2 КЗпП України до [PERSON] не застосовувати. Окрім того, відмічає, що на момент звільнення вакантиних цивільних посад за спеціальністю, які можна було б запропонувати позивачці, у військовому госпіталі не було. Таким чином вважає, що звільнення позивачки з посади було таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підстави у поновленні позивачки на роботі в військовому госпіталі Національної гвардії України (військова частина [NUMBER] ) з дати звільнення з посади сестри медичної хірургічного відділення відсутні. Щодо строку звернення до суду, то вказує на те, що позивачка не звернулась до суду в належний місячний строк з дня вручення їй копії наказу, який вона отримала 04.07.2022 у присутності двох свідків , в позовній заяві не обгрунтувала причини поважності пропуску строків звернення до суду, з дня отримання нею копії наказу і до моменту звернення до суду минуло більше одного року. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав, наведених у відзиві. Ухвалою суду від 13.10.2023 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 13.01.2024 витребувано у [INFO] (в/ч [NUMBER] ) : - належним чином завірені копії штатного розпису станом на день винесення наказу №169 дск від 08.06.2022 щодо змін до штату військового госпіталю Національної гвардії України (в/ч [NUMBER] ), та станом на день винесення наказу № 163 від 30.06.2022 року про звільнення [PERSON] , а також зміни до штатного розпису станом на 05.07.2022 року; - інформацію про наявні вакантні посади медичних працівників з моменту видачі наказу № 169 дск від 08.06.2022 щодо змін до штату військового госпіталю Національної гвардії України (в/ч [NUMBER] ), та до дня звільнення [PERSON] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала просила їх задовольнити. Представник відповідача та представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо позвних вимог, просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає залишенню без задоволення з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що згідно запису, що міститься у трудовій книжці, [PERSON] 10.08.1998 року на підставі наказу в/ч [NUMBER] №162 призначена на посаду черговою медичною сестрою інфекційного відділення. Наказом в/ч [NUMBER] від 01.10.1998 №200 [PERSON] переведена медичною сестрою кабінету функціональної діагностики. Наказом в/ч [NUMBER] від 01.03.1999 №44 [PERSON] переведена черговою медичною сестрою хурургічного відділення. Наказом №210 від 23.10.2006 року [PERSON] призначена медичною сестрою ІІ кв. категорії хірургічного відділення. Наказом в/ч № [NUMBER] від 21.07.2009 № 137 призначена медичною сестрою хірургічного відділення. Наказом в/ч [NUMBER] від 14.08.2015 №159 с/ч призначена сестрою медичною хірургічного відділення в/ч [NUMBER] Національної гвардії України. Наказом №163 с/ч від 30.06.2022 [PERSON] звільнена з займаної посади у зв`язку із скороченням штату з працівників (п.1 ст. 40 КЗпП україни) з 04.07.2022. Наказом командувача Національної Гвардії України №169 дск від 08.06.2022 «Про організаційно-штатні заходи в Національній Гвардії України» затверджено перелік змін до штатів Головного управління, вищих військових навчальних закладів, військових частин та установ Національної Гвардії України. Пунктом 2 наказу №169 дск від 08.06.2022 визначено першому заступникові командувача Національної Гвардії України (начальнику штабу), начальникам територіальних управлінь, вищих навчальних закладів, установ та командуванням військових частин Національної Гвардії України протягом п`яти днів з дати отримання наказу, здійснити заходи щодо його реалізації. 24 червня 2022 року позивачці вручено попередження, яким повідомлено її про майбутнє звільнення із займаної посади 04 липня 2022 року, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням чисельності працівників на підставі наказу Командувача Національної Гвардії України №169 дск від 08.06.2022 року та введенням натомість військової посади «медичної сестри терапевтичного відділення». 30.06.2022 року наказом командувача Національної Гвардії України №201 «Про внесення змін до наказу командувача Національної Гвардії України від 08.06.2022 №169дск» пункт 2 наказу командувача Національної Гвардії України від 08.06.2022 №169 дск викладено в такій редакції: « [INFO] (начальнику штабу), начальникам територіальних управлінь, вищих військових навчальних закладів, установ та командирам військових частин Національної Гвардії України: протягом п`яти днів з дати отримання наказу здійснити заходи щодо його реалізації; у разі відсутності можливості переведення працівників за їхньою згодою на іншу роботу їх вивільнення здійснювати з урахуванням положень частини четвертої статті 49-2 Кодексу законів про працю України». 30.06.2022 року наказом №162 с/ч начальника Військового госпіталю Національної Гвардії України (по стройовій частині) звільнено позивачку у зв`язку із скороченням штату працівників та неможливістю переведення на іншу роботу сестру медичну терапевтичного відділення з 04 липня 2022 року, пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Звертаючись до суду з позовом, позивач ствержувала, що звільнення її з роботи проведено з порушенням вимог трудового законодавства. Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам суд виходить з такого. Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну гвардію України» Національна гвардія України - є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій. Повноваження командувача Національної гвардії України передбачені статтею 7 Закону України «Про Національну гвардію України», військовими статутами Збройних Сил України, а також Положенням про головний орган військового управління Національної гвардії України, затвердженим Указом Президента України від 28 березня 2014 року № 346/2014 «Питання головного органу військового управління Національної гвардії України» (із змінами та доповненнями) (далі - Указ № 346/2014), та іншими Указами Президента України. Статтею 2 Указу № 346/2014 встановлено, що командувач Національної гвардії України користується щодо військовослужбовців Національної гвардії України правами Міністра оборони України, які передбачені Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008. Частиною першою, третьою статті 9 Закону України «Про Національну гвардію України» передбачено, що особовий склад Національної гвардії України складається з військовослужбовців та працівників. Регулювання трудових відносин з цивільними працівниками здійснюється на підставі законодавства про працю, зокрема, Кодексу Законів про працю України. Пунктом 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником, або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, передбачених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України). Вимогами частин 1-3 ст.49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до ч.4 ст.49-2 КЗпП України вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. Відповідно до положень частини четвертої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період вимоги частини першої-третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України до [PERSON] не застосовуються. Підстава: накази командувача Національної Гвардії України від 08.06.2022 №169 дск та від 30.06.2022 №201. При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об`єднань у ч. 3 ст. 64 ГК України. Тобто, право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та в подальшому продовжено - воєнний стан. 15.03.2022 року був прийняти Закон України № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», метою якого є врегулювання окремих питань трудових відносин між працівником та роботодавцем в умовах воєнного часу. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43,44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Отже, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Частиною 3 ст. 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Згідно ч. 2 ст. 3Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених ч. 3 ст. 32 та ст. 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Як вбачається штатних розписів Військового госпіталю Національної гвардії України (військова частина [NUMBER] ) на 2022 рік станом на 05.05.2022 року у хірургічному відділенні числилась дві посади «сестра медична», на якій перебував цивільний працівник. Станом на 04.07.2022 року у штатний розпис було внесено зміни, а саме було скорочено дві цивільні посади «сестра медична» та введено кількість п"ять посад «медична сестра» (військова). Відтак, станом на 04.07.2022 року у [INFO] (військова частина [NUMBER] ) відповідно до вимог ст. 32 КЗпП України відбулися зміни істотних умов праці, а посада на якій перебувала позивачка після 04.07.2022 року стала військовою. Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів перебування позивачки на військовому обліку після введення в Україні військового стану, що свідчить про відсутність правових підстав для залишення позивача на посаді медсестри хірургічного віділення, оскільки штатним розписом від 04.07.2022 року передбачено можливість влаштування на посади у військовий госпіталь лише військовослужбовців, а не цивільних. З вказаного вбачається, що у Військовому госпіталі Національної гвардії України (військовачастина [NUMBER] ), відповідно до вимог ст. 32 КЗпП України відбулися зміни істотних умов праці. Таким чином, посада на якій перебувала позивачка після 04.07.2022 року стала військовою та її назва змінилась на «сестра медична хірургічного відділення військового госпіталю Національної гвардії України». Така зміна була здійснена відповідачем під час особливого періоду і зумовлювалася змінами в організації виробництва і праці на особливий період і полягала у заміні посад цивільних працівників медичного персоналу на посади військовослужбовців. Посади, які могли б бути запропоновані відповідачем [PERSON] як цивільній особі на момент її вивільнення були відсутні, а тому не могли бути запропоновані. Відсутність у відповідача вільних цивільних посад медичних сестер чи інших цивільних посад на момент вивільнення позивача підтверджується наявними у матеріалах штатними розписами. Посад військовслужбовців відповідач не міг запропонувати позивачу з огляду на спецпорядок їхнього комплектування, який виходить за межі регулювання трудового законодавства. Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про національну гвардію України» ( уредакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) комплектування НГУ військовослужбовцями здійснюються відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі, [PERSON] посилалася на порушення роботодавцем вимог закону щодо її персонального попередження не пізніше ніж за два місяці до звільнення про неможливість її працевлаштувати. При цьому, суд звертає увагу, що у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених ч. 3 ст. 32 та ст. 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Оскільки станом на час звільнення позивача - 04.07.2022 року, в Україні був введений воєнний стан, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» повідомлення позивача за 2 місяці про істотні зміни умов праці роботодавцем не здійснювалося. Враховуючи, що [PERSON] не є військовослужбовцем, що унеможливлює її переведення на іншу роботу в межах військового госпіталю, звільнення останньої на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, на переконання суду, проведено відповідачем з дотриманням вимог закону. За відсутності встановлення порушень вимог трудового законодавства при звільненні [PERSON] , відповідно відсутні підстави для поновлення її роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо вимог позивача про поновлення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, то суд виходить з такого. Відповідно до частини першоїстатті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом наведеної норми права та статті 234 КЗпП України цей строк може бути поновлено у разі порушення трудових прав працівника. Отже, перш ніж застосовувати строк звернення до суду суд має встановити, чи порушено трудові права позивача. Якщо вони не порушені, то суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 235/1954/16-ц, провадження № 61-423св17). Оскільки відповідач не порушив норми КЗпП України при звільненні позивача, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення про пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає таке. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При цьому, велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 грудня 2019 у справі № 522/1029/18 дійшла висновку про те, що виходячи з вимог статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Таким чином, оскільки в задоволенні позовної заяви слід відмовити з підстав її необґрунтованості, підстави для додаткового застосування судом строків позовної давності відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Доводи позивача, викладені в позовній заяві, зводяться до довільного тлумачення позивачем чинного законодавства та переоцінку фактичних обставин справи. З урахуванням викладеного, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При зверненні до суду [PERSON] була звільнена від сплати судового збору, тому судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed