Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

Заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області, діючи в інтересах держави в особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області, звернувся до суду з позовом, в якому просив витребувати у [PERSON] на користь Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 1,9575 га з кадастровим номером 1421755100:04:000:2437, що розташована на території Нікольської селищної територіальної громади Маріупольського району Донецької області, та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди Фермерського господарства «Волощук Василь Венедиктович» земельної ділянки з кадастровим номером 1421755100:04:000:2437, припинивши оренду зазначеної земельної ділянки, в обгрунтування в обґрунтування позовних вимог посилаюяичь на те, що [PERSON] на підставі рішення Нікольської селищної ради від 18.11.2021 № 8/19-1051 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] » набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1421755100:04:000:2437 площею 1,9575 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2534174814217). Пунктом 1 рішення затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області. Згідно з пунктом 1.1. рішення земельну ділянку з кадастровим номером 1421755100:04:000:2437 площею 1,9575 га надано у власність [PERSON] з земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, що перебувають в запасі, для ведення особистого селянського господарства. Право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.12.2021за № 45668264. Крім того, згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав земельна ділянка з кадастровим номером 1421755100:04:000:2437, згідно договору оренди землі від 27.01.2022 передана [PERSON] в оренду Фермерському господарству «Волощук Василь Венедиктович» на 30 років (номер запису про інше речове право 46407102). Водночас встановлено, що [PERSON] також є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1421755100:01:001:0977 площею 0,0367 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території смт. Володарське (на т.ч. [ADDRESS] . (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 898993814217). Право власності на дану земельну ділянку [PERSON] набув на підставі рішення Володарської селищної ради від 01.03.2016 №\~VII/4-60 «Про затвердження документації із землеустрою» в порядку безоплатної передачі із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення Володарської селищної ради, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 06.04.2016 внесено запис за №14110614. Про зазначене [PERSON] всупереч вимогам статей 116, 118, 121 ЗК не повідомив Нікольську селищну раду Маріупольського району Донецької області під час вирішення питання щодо отримання у власність земельної ділянки з кадастровим номером 1421755100:04:000:2437. За вказаних обставин земельна ділянка з кадастровим номером 1421755100:04:000:2437 незаконно вибула з комунальної власності та на теперішній час підлягає витребуванню у комунальну власність Нікольської селищної територіальної громади Маріупольського району Донецької області в особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області, з припиненням права оренди Фермерського господарства «Волощук Василь Венедиктович» на цю земельну ділянку. У свою чергу, Нікольська селищна рада Маріупольського району Донецької області, не вжила будь-яких заходів до витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Маріупольська окружна прокуратура листом від 11.11.2024 №55/1-6016 ВИХ-24 повідомила Нікольську селищну раду Маріупольського району Донецької області про виявлення в межах території громади порушення у сфері земельних відносин у вигляді незаконного набуття [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1421755100:04:000:2437. Нікольська селищна\~рада Маріупольського\~району Донецької\~області листом\~від 22.11.2024\~№ 1/03/1908/9-24\~повідомила Маріупольську\~окружну прокуратуру\~що вбачає\~порушення вимог\~земельного законодавства\~та підтримує\~необхідність захисту\~інтересів держави\~та територіальної\~громади.\~Нікольською селищною радою Маріупольського району\~Донецької області\~не вживались\~заходи досудового\~або судового\~характеру щодо\~захисту інтересів держави та територіальної громади в зазначеному вище випадку. За даного часу, можливість звернення селищної ради до суду з позовом за зазначеному вище випадку у розумні строки неможлива у зв`язку з відсутністю у селищної ради повноважень із здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, а також відсутністю в штаті селищної ради фахівця з юридичних питань. Отже,\~Нікольська селищна рада Маріупольського району Донецької області як компетентний орган уповноважений на захист інтересів держави і територіальної громади у даному спорі, попри поінформованість щодо встановленого прокуратурою порушення у сфері земельного законодавства та наявність нормативно визначених функцій на звернення до суду із відповідним позовом, через зазначені вище причини фактично до теперішнього часу не вжила та не може вжити заходи щодо витребування спірної земельної ділянки у комунальну власність, про що зазначено в листі від 22.11.2024 № 1/03/1908/9-24. Оскільки Нікольською селищною радою Маріупольського району\~Донецької області\~тривалий час\~не вживається\~заходів щодо\~забезпечення судового\~захисту порушених\~інтересів територіальної\~громади,\~що,\~на переконання\~позивача,\~ свідчить\~про бездіяльність\~уповноваженого органу,\~наявні підстави\~для подання\~Маріупольською окружною\~прокуратурою даної\~позовної заяви\~в інтересах\~держави в\~особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області. Процесуальні дії у справі: -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.01.2025 р. витребувані докази; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2025 р. відкрито провадження у цивільній справі; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Прокурором позовні вимоги підтримані з підстав, викладених у позові. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів\~ (ч. \~ \~ \~ \~1 ст. 280 ЦПК України). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 -80 ЦПК України, зокрема з інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 09.12.2021 р. державним реєстратором Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Корешковою А.П. зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 1421755100:04:000:2437 площею 1,9575 га, розташовану на території на території Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області на підставі рішення Нікольської селищної ради від 18.11.2021 № 8/19-1051 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] ». Зазначена земельна ділянка передана в оренду Фермерському господарству «Волощук Василь Венедиктович» на підставі договору оренди землі від 27.01.2022 строком на 30 років. Крім того, відповідно до інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 06.04.2016 р. державним реєстратором Володарського районного управління юстиції зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 1421755100:01:001:0977 площею 0,0367 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території смт. Володарське (на т.ч. [ADDRESS] . Підставою для реєстрації права власності стало рішення Володарської селищної ради від 01.03.2016 №\~VII/4-60 «Про затвердження документації із землеустрою» в порядку безоплатної передачі із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення Володарської селищної ради, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 06.04.2016 внесено запис за №14110614. Таким чином, з досліджених судом доказів вбачається, що [PERSON] двічі скористався правом на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що суперечить нормам діючого законодавства. На час отримання у власність спірної земельної ділянки з кадастровим номером 1421755100:04:000:2437 площею 1,9575 га [PERSON] був обізнаний щодо того, що ним вже використане право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання на підставі рішення Володарської селищної ради від 01.03.2016 № VII/4-60. Як встановлено\~судом \~на підставі\~листа Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області від 22.11.2024 №1/03/1908/9-24, заходи щодо витребування земельної ділянки з кадастровим номером 1421755100:04:000:2437 у комунальну власність не вживались. Органу місцевого самоврядування про зазначені в листі прокурором порушення раніше не було відомо, а наміру самостійно звертатися до суду з позовом з листа не вбачається. Маріупольською окружною\~прокуратурою направлено\~до Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області повідомлення про представництво інтересів держави в суді. Проте, селищною радою не було здійснено дій щодо звернення до суду, як не повідомлено про відсутність необхідності таких дій. Правовідносини між учасниками справи виникли з захисту права власності на землю. Дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів,що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Суб`єктами права власності на землю, відповідно до ст. 80 ЗК України, є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на певних підставах, в тому числі на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. У державній власності, відповідно до ст.84 ЗК України, перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Право власності на земельні ділянки, визнане за державою рішенням суду, реалізується органами виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, незалежно від органу, в особі якого судом визнане таке право за державою. Відповідно до ст. 90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність. Згідно зі ст. 116 ЗК України, громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (ч. 4 ст. 116 ЗК України ). Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідно до п. б ч.1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара. Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Держава, відповідно до ст. 152 ЗК України, забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Нормами глави 29 ЦК України передбачені такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будьякої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння. Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 червня 2023 р. в справі №633/408/18 вказала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п.11.7). Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49) (п.11.8). Велика Палата Верховного Суду в цій же в постанові від 20 червня 2023 р. в справі № 633/408/18 зауважує, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення створюють відповідні перешкоди (п.11.10). Інакше кажучи, перешкоду у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою у вигляді відповідного рішення органу влади про її відчуження, на підставі якого державна реєстрація права власності не відбулася (якщо це рішення справді створює таку перешкоду), власник може усунути за негаторним позовом, зокрема про визнання незаконним скасування відповідного рішення. В п. 11.11 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Тоді як для витребування майна оскарження рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна, державних актів на право власності тощо не є необхідними й ефективними способами захисту прав власника. Останній у межах провадження про витребування майна із чужого володіння вправі стверджувати, зокрема, про незаконність відповідного рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування без заявлення вимоги про визнання його незаконним, недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює юридичних наслідків, на які воно спрямоване (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 1 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (пункти 46-47), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункти 34-35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 49), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 109, 148, 150, 151, 153, 167), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (пункти 11.7-11.8)). З огляду на вказане, якщо на підставі рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про відчуження земельної ділянки відбулася державна реєстрація права власності на це майно, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оскарження рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є необхідним й ефективним способом захисту права власності. У разі встановлення незаконності таких рішень органів влади у спорі про витребування земельних ділянок суд вказує про це лише у мотивувальній частині його рішення. Оскільки відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку і це право зареєстроване у встановленому законом порядку, суд вважає за можливе при вирішенні даного спору застосувати вищевказані правові висновки Великої Палати Верховного Суду та задовольнити позовні вимоги про витребування у відповідача [PERSON] на користь Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області спірної земельної ділянки. Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд також враховує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року справа № 633/408/18 провадження № 14-86цс22 виснувала, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України). Отже, суд дійшов висновку, що передача спірної земельної ділянки у власність [PERSON] з подальшою реєстрацією за ним права власності є незаконною. При цьому, втручання у його право на мирне володіння спірною земельною ділянкою ґрунтується на законі, про що зазначено вище. Легітимною метою такого втручання є публічні інтереси у контролі за раціональним використанням земель, які є обмеженим природним ресурсом. З огляду на недобросовісність поведінки відповідача [PERSON] у спірних правовідносинах втручання у право останнього на мирне володіння спірною ділянкою та її повернення у володіння власника будуть пропорційними зазначеній легітимній меті і, враховуючи встановлені обставини справи, не становитимуть для відповідача надмірного тягаря. Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права оренди іншого відповідача - Фермерського господарства «Волощук Василь Венедиктович», то, розв`язуючи її, суд керується наступним. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (стаття 19 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Отже, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Державна реєстрація права оренди на спірну земельну ділянку за відповідачем Фермерським господарством «Волощук Василь Венедиктович» є офіційним визнанням та підтвердженням державою факту набуття ним такого права, а відповідні записи в Реєстрі створюють для позивача перешкоди у реалізації правоможності власника на розпорядження цим нерухомим майном. Оскільки суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено внаслідок недобросовісної поведінки відповідача [PERSON] , пов`язаної з незаконним отриманням у власність спірної земельної ділянки та подальшим переданням її в оренду відповідачу, з яким позивач, як законний власник майна, не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права оренди, яке набрало законної сили, повинен провести державну реєстрацію припинення права оренди відповідача, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїм нерухомим майном. Отже, у разі незаконної реєстрації за особою майнового права, відмінного від права власності, належним способом захисту також є скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Суд вважає обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації речового права оренди ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем надано належні, достатні та допустимі та достовірні докази на обґрунтування позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, позивачем (платіжне доручення №2667 від 10.12.2024 р.) сплачено судовий збір у розмірі 6\~056,00 грн. за подання позовної заяви та (платіжне доручення №2668 від 10.12.2024 р.) сплачено судовий збір у сумі 1 514,00 грн. за подання заяви про забезпечення позову, отже, всього сплачено судовий збір в розмірі 7 570,00 грн. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, витрати по сплаті судового збору стягуються з відповідачів в рівних частинах: по 3\~785,00 грн. з кожного з відповідачів окремо.

Outcome: approved