Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

17.07.2023 року через підсистему Електронний Суд [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] у якому просила: 1. Визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : - трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Годованим О.В., зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №27285059; - легковий автомобіль марки «VOIKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, 2015 р.в., на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 31.05.2022 року, та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 20.10.2021 року; - заборгованість за споживчим кредитом в ПАТ «А-банк» в розмірі 50 тис. грн на ремонт квартири, який станом на подання цього позову не повернутий. 2. Поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного майна подружжя: - визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , - припинити право власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на 1/2 частку трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , - визнати право особистої приватної власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на легковий автомобіль марки «VOIKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, 2015 р.в., - стягнути з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , грошову компенсацію вартості ? частки легкового автомобіля марки «VOIKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, 2015 р.в., [PERSON] , в розмірі 9250 (дев`ять тисяч двісті п`ятдесят) доларів США, що еквівалентно 340400 (триста сорок тисяч чотириста) грн. - стягнути з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , ? частину розміру кредитних зобов`язань перед ПАТ «А-банк» в сумі 25000 (двадцять п`ять тисяч ) грн. 3. Стягнути з Відповідача судові витрати, в тому числі вартість судового збору, експертиз. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.07.2023 року до відкриття провадження по цивільній справі задоволено частково заяву позивачки про забезпечення позову: накладений арешт на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ), в задоволенні решти вимог заяви відмовлено. Ухвалою суду від 21.07.2023 року позовну заяву залишено без руху, з підстав не відповідності вимогам ст. 175 ЦПК України. 21.07.2023 року судом отримано відповідь №153990 з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання відповідача. 03.08.2023 року через підсистему Електронний Суд представником позивачки подано заяву про усунення недоліків, до якої додано позовну заяву в новій редакції та відповідно до якої позивачка просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Годованим О.В., зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №27285059; легковий автомобіль марки «VOIKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, 2015 р.в., на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 31.05.2022 року, та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 20.10.2021 року; заборгованість за споживчим кредитом в ПАТ «А-банк» в розмірі 50 тис. грн на ремонт квартири, який станом на подання цього позову не повернутий. Крім того, просить поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на 1/2 частку трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнати право особистої приватної власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на легковий автомобіль марки «VOIKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, 2015 р.в., стягнути з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , грошову компенсацію вартості частки легкового автомобіля марки «VOIKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, 2015 р.в., в розмірі 9250 (дев`ять тисяч двісті п`ятдесят) доларів США, що еквівалентно 340400 (триста сорок тисяч чотириста) грн, стягнути з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , частину розміру кредитних зобов`язань перед ПАТ «А-банк» в сумі 25000 (двадцять п`ять тисяч ) грн. 07.08.2023 відкрито провадження по справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. 08.08.2023 р. через підсистему Електронний Суд та безпосередньо до суду з документами в паперовому вигляді звернулася адвокат Юрченко Н.С. як представник відповідача [PERSON] з заявою (клопотанням) про зустрічне забезпечення позову шляхом внесення на депозитний рахунок суду 92 000 грн. Заява обґрунтована тим, що відповідач [PERSON] єдиний власник спірної квартири, позивачка не має реєстрації та місця роботи, оскільки є засудженою особою. 14.07.2023 р. відповідач уклав попередній договір оренди та накладення арешту на квартиру завдає йому збитків у розмірі 72 тис.грн., які б він мав можливість отримати від її оренди та 20 тис.грн. штрафу у випадку, якщо він не укладе основний договір оренди. 14.08.2023 р. у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Юрченко Наталії Сергіївни про застосування заходів зустрічного забезпечення позову по справі №766/1634/23 відмовлено. 14.08.2023 р. через підсистему Електронний Суд звернулася адвокат Рева С.Л. як представник позивачки [PERSON] з заявою про забезпечення позову. Вказана заява зареєстрована в суді 15.08.2023р., цього ж дня передана головуючому по справі. 16.08.2023 р. в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення її позову до [PERSON] про поділ спільного майна (шляхом заборони відповідачу вчиняти дії щодо примусового виселення її та її малолітньої дитини зі спірної квартири, а також вселити її з малолітнім сином до спірної квартири) відмовлено. 28.08.2023 р. від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити, оскільки більша частина суми за квартиру була виплачена ним за попереднім договором від 26.09.2017 р., а саме 28.02.2018 р., тобто до укладення шлюбу за особисті кошти [PERSON] , що підтверджується довідками про його доходи. Транспортний засіб був придбаний у період шлюбу, але також за особисті кошти [PERSON] . Щодо кредиту позивачкою не надано доказів отримання кредиту в період шлюбу. 28 серпня 2023 року через канцелярію суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю майна: трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Годованого О.В., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №27285059. 12.09.2023 р. прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] , об`єднавши її з первісним позовом [PERSON] 26.09.2023 р. до суду надійшла заява [PERSON] , в якій позов викладений в новій редакції, фактично заявлено додаткову нову вимогу. 26.09.2023 р. надійшов відзив [PERSON] на зустрічний позов, який вона не визнає та просить у його задоволенні відмовити, оскільки з жовтня 2015 року вона проживала з [PERSON] однією сім`єю без укладення шлюбу, працювала головним економістом в Райффазен Банк Аваль. У придбанні власного житла їм допомагали їх батьки по 8 тис.доларів, що загалом склало 16 тис. доларів США. Договір купівлі-продажу був укладений після реєстрації шлюбу. Надані [PERSON] докази доходів не є належним, оскільки не мають апостиля та у своїй сукупності не свідчать про придбання спірної квартири за його особисті кошти. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.11.2023 р. об`єднано нові позовні вимоги, викладені у заяві позивачки від 25.09.2023 року з раніше заявленими вимогами по цій справі, прийнято до розгляду заяву від 25.09.2023 р., з урахуванням якої її остаточними вимогами є: - встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] та ведення спільного господарства з жовтня 2015 року по [INFO] ; - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Годованого О.В., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №27285059, легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, 2015 р.в., на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 31.05.2022 року, та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 20.10.2021 року, заборгованість за споживчим кредитом в ПАТ «А-банк» в розмірі 50000 грн на ремонт квартири, який станом на подання цього позову не повернутий; - поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , вартістю 438446,00 грн,; припинити право власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на 1/2 частку трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] ; визнати право приватної власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, 2015 р.в., стягнути з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , грошову компенсацію вартості 1/2 частки легкового автомобіля марки «VOIKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, 2015 р.в., [PERSON] , в розмірі 9250 (дев`ять тисяч двісті п`ятдесят) доларів США, що еквівалентно 340400 (триста сорок тисяч чотириста) грн.; стягнути з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , 1/2 частину розміру кредитних зобов`язань перед ПАТ «А-банк» в сумі 25000 (двадцять п`ять тисяч ) грн. Крім того, судом задоволено заяву про витребування доказів та витребувано від Акціонерного товариства «А-Банк» належним чином засвідчені копії: заяви на отримання споживчого кредиту [PERSON] ; докази надання кредиту з зазначенням суми кредиту, дати його надання; розширений розрахунок заборгованості [PERSON] за споживчим кредитом. 11.01.2024 р. від представника відповідача [PERSON] - адвоката Юрченко Н.С. надійшла заява про зміну предмету зустрічного позову, яка фактично доповнена раніше не заявленою вимогою. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.04.2024 р. : - клопотання представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) щодо зміни предмету позову задоволено, прийнято в провадження заяву від 11.01.2024 р., відповідно до якої остаточними вимогами за зустрічним позовом є: «Визнати за [PERSON] , право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1089745965101, набутого на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Годованним О.В., реєстровий номер 866. Визнати за [PERSON] , право особистої приватної власності на марки «VOLKSWAGEN», комерційний опис (модель) «PASSAT», дата випуску 2015 року, кузов № [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 20.10.2021 року.»; - клопотання представника позивача, подане до суду 28.02.2024 р. про долучення доказів задоволено, долучено додані до клопотання копії письмових доказів, зобов`язавши сторону позивача за приписами ч.6 ст. 95 ЦПК України надати в судове засідання оригінали копій наданих доказів. Роз`яснено, що у випадку не подання оригіналу письмового доказу в разі, коли учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться до уваги; - ухвалено викликати та допитати у судовому засіданні в якості свідків: зі сторони позивача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; зі сторони відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - повторно запропоновано стороні позивача уточнити клопотання щодо призначення експертизи з врахуванням відсутності транспортного засобу в наявності у сторін, повторно роз`яснено можливість самостійно провести відповідну експертизу; - залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Акціонерне товариство "Кредобанк", оскільки транспортний засіб Volkswagen Passat, який є предметом позовних вимог придбаний на кошти отримані за кредитним договором, укладеним між АТ «Кредобанк» та [PERSON] та є предметом договору застави від 21.10.2021 р., укладеним між АТ «Кредобанк» та [PERSON] 14.05.2024 р. від представника третьої особи АТ «Кредобанк» надійшли пояснення на позов, відповідно до яких між банком та [PERSON] 21.10.2021 р. укладено кредитний договір на здійснення оплати договору купівлі-продажу транспортного засобу, що є предметом спору, страхового платежу по КАСКО, страхування від нещасних випадків на загальну суму 243\~743,00 грн. Для забезпечення виконання зобов`язань між банком та [PERSON] укладено договір застави, предметом якого є вказаний транспортний засіб та договір поруки (за зобов`язаннями [PERSON] за кредитним договором). В провадженні суду є справа про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором (справа 766/4416/23). Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.06.2024 р. закрито підготовче провадження по справі призначене судове засідання для розгляду справи за суттю. Представник третьої особи АТ «Кредобанк» в судові засідання не прибув, подана заява про розгляд справи у відсутність. В судовому засіданні 05.08.2024 р. усною ухвалою суду з занесенням до протоколу судового засідання задоволено клопотання сторони позивачки за первісним позовом щодо допиту свідка [PERSON] , оскільки свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не мають можливості з`явитися в судове засідання через виїзд в Литву, перебування в лавах ЗСУ, інсульту та догляду за хворою. В судовому засіданні 06.08.2024 р. усною ухвалою суду з занесенням до протоколу судового засідання задоволено клопотання сторони відповідача про допит свідка [PERSON] , яка раніше не була заявлена, проти допиту якої не заперечувала сторона позивачки. В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Рева С.Л. підтримали первісний позов в повному обсязі, зустрічний позов не визнали та дали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, відзиві на позов. Вказали, що у червні 2015 року [PERSON] познайомилася з [PERSON] та з жовтня 2015 року стали сумісно проживати та вести спільне господарство як сім`я разом з дитиною Позивачки від 1-го шлюбу, в орендованій однокімнатній квартирі у [ADDRESS] (письмовий договір оренди не укладався, сплачувала приблизно 4-5 тис.грн). Мали спільний бюджет. [PERSON] працював водієм у Республіці Польща, а вона головним економістом в Райффайзен банку Аваль, за оренду квартири сплачували разом. Без реєстрації шлюбу постійно проживали за вказаною адресою. Крім зарплати в банку вона отримувала бонуси, розмір яких складав і 15, і 20 тис.грн. Потім вирішили придбати власне житло, але всієї суми коштів не було в наявності. Батьки Позивачки та Відповідача допомогли грошима по 8 тис доларів США, загалом 16 тис доларів США. Рієлтор знайшла трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] на 12 поверсі, яка на той час коштувала 34500 доларів США, та домовилась з продавцем про розстрочку оплати шляхом укладення попереднього договору. Кошти, які передали продавцю, склали 22 тис доларів США, решта суми розстрочили на декілька платежів. За час сумісного проживання за спільні кошти купували побутову техніку, посуд, меблі, одяг та інше, платили за оренду квартири, та за квартиру за адресою: [ADDRESS] , та всі інші потреби що стосувалися сім`і. 24.07.2018 року зареєстрували шлюб та 31.07.2018 року уклали основний договір купівлі-продажу трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивачка у нотаріуса підписувала заяву, що надає згоду як дружина на придбання квартири. Придбавши квартиру, займались її ремонтом. Зробивши ремонт, вселились. Потім вирішили купити квартиру в кредит. Під час сумісного життя відповідач зловживав спиртними напоями, вчиняв домашнє насильство, але поліцію вона не викликала. Лише тоді, як відповідач викинув її речі та побив її поліцію викликали сусіди, його забрали. Потім коли повернувся, домашнє насильство не припинилося. Далі почалася війна. Відповідач вирішив забрати квартиру та машину, підробив документи щодо продажу транспортного засобу, але вона договір не підписувала. Під час окупації відповідач побив її та її дитину, викликали швидку. Відповідач забрав з дому усі коштовності та машину та виїхав через АРК в Польщу та подав на розлучення. Шлюб розірвано 12.06.2023 року заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси у справі №521/3053/23. Представник відповідача за первісним позовом позов не визнала, зустрічний позов підтримала в повному обсязі та дала пояснення, аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві, відзиві. Вказала, що сторона відповідача заперечує щодо факту сумісного проживання сторін до укладення шлюбу сумісно стали проживати тільки після укладення шлюбу. Квартира та автомобіль придбані виключно за особисті кошти відповідача. Апостиль не є обов`язковим. Основна вартість квартири оплачена до шлюбу. Заборгованість за споживчим кредитом не підтверджена. Саме [PERSON] є власницею авто, воно в заставі. В чиїх інтересах придбаний автомобіль і де він знаходиться їй невідомо. Їй особисто не відомо для чого брався кредит точно не на ремонт, вважає на розкішне життя позивачки. Свідок [PERSON] , яка мешкає в квартири [ADDRESS] , будучи допитаною в судовому засіданні повідомила суду, що [PERSON] була її сусідкою та проживала в квартирі [ADDRESS] з осені 2015 року та приблизно до літа 2018 року. Вона бачила [PERSON] з чоловіком [PERSON] на вулиці з дитиною [PERSON] . Вона зрозуміла, що вони вели сумісне господарство, оскільки бачила з пакунками з магазинів, чи були вони одружені їй невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що проживає в квартирі [ADDRESS] , сторони по справі [PERSON] та [PERSON] були її сусідами та жили «ближче до осені» 2015 року по «ближче до літа» 2018 р. [PERSON] працювала в банку, дитина ходила в дитячий садок, потім в школу. Вона бачила, як сім`я гуляла з дитиною, приносили покупки з магазину. [PERSON] завжди покупала престарілим сусідам щось в магазині, коли просили. [PERSON] поганого за [PERSON] сказати не може, де він працював їй невідомо, періодично вона його не бачила. Потім [PERSON] зі [PERSON] купили квартиру, але продовжували приходити з дитиною гуляти на дитячу площадку до їх будинку. Вона не чула жодних сварок, жили на різних поверхах вона на 5, вони на 7. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою та перебуває у дружніх відносинах з родиною [PERSON] у с.Чорнобаївка, в судовому засіданні суду стверджувала, що [PERSON] проживав до липня 2018 у своїх батьків в будинку в с.Чорнобаївка (місяць дома, місяць у відрядженні). Вона постійно спілкувалася з родиною [PERSON] , їй не було відомо, що [PERSON] був одружений. Вона бувала по 3 рази на тиждень в гостях, пила вечорами з батьками [PERSON] каву та бачила, що він ночував дома. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , вказала, що у неї погані відносини з колішньою невісткою [PERSON] . Стверджувала, що син проживав разом з нею з жовтня 2015 року по липень 2018 р., 3 місця працював, а місяць жив у неї. При цьому після розлучення у цей період зустрічався з дівчиною на ім`я [PERSON] . [PERSON] вперше побачила лише коли син купив квартиру. Син збирав гроші з 2017 року та зберігав у неї. Ремонт в квартирі робив син, вона особисто туди купила в кредит холодильник за 16 тис.грн, диван, замовила священника. В подальшому, її [PERSON] не пускала до квартири та вона перестала до неї їздити. Батьків [PERSON] бачила лише один раз в новій квартирі. Знає, що син їздив до її батьків в Музиківку. Стверджувала, що батьки [PERSON] не давали гроші, оскільки в них лише одна корова. Степан заробляв по 5 тис.євро в місяць. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що є сусідом [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] знає з 2017 року, їх познайомив їх спільний знайомий [PERSON] . 11.09.2017 р. він купив квартиру в [ADDRESS] , розповів про це [PERSON] , сказав, що гарний будинок, він тоді проживав у [PERSON] та вирішив також купити квартиру в цьому ж будинку. [PERSON] вперше побачив наприкінці 2017 року початку 2018 року. На весіллі [PERSON] та [PERSON] не був він 4-6 місяців на роботі моряк. Знає, що [PERSON] та [PERSON] сварилися, жили разом в окупації, він на 7 поверсі, вони на 12. Знає, що [PERSON] працювала в паспортному столі окупаційної влади її забирали та привозили з роботи. У [PERSON] та [PERSON] був автомобіль чорний Volkswagen, на ньому їздили і [PERSON] , і [PERSON] , але [PERSON] частіше. Сім`я [PERSON] це він, [PERSON] і хлопчик. Так [PERSON] зустрічався з дівчиною [PERSON] у 2017 році, а ближче до 2018 у нього вже була [PERSON] Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24 липня 2018 року, про що складено актовий запис № 299 Дніпровським районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, що не є спірним, визнано сторонами та додатково підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданими 24.07.2018 р. (том 1 арк. справи 10). 31.07.2018 р. зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 73,8 кв.м, житловою площею 39 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири серія та номер 866, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Годованим О.В. (том 1 арк. справи 17 витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, том 1 арк. справи 115-116 договір купівлі-продажу). З попереднього договору від 26.09.2017 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що сторони попередньо домовилися щодо укладення в майбутньому до 31.07.2018 р. договору купівлі-продажу вищевказаної квартири, при цьому [PERSON] як аванс в рахунок укладення наступного договору передав, а [PERSON] отримала гроші в сумі 578952,00 грн., що на дату укладення договору становить 22 тис.доларів США (том 1 арк. справи 161-169). 28.02.2018 р. [PERSON] отримала від [PERSON] збільшення суми авансу 168\~437,50 грн, що еквівалентно 6250,00 доларів США, що загалом становить з раніше сплаченою сумою 28250,00 доларів США. 20.10.2021 р. зареєстровано за [PERSON] транспортний засіб «VOLKSWAGEN», комерційний опис (модель) «PASSAT», дата випуску 2015 року, кузов № [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 20.10.2021 року (том 1 арк. справи 22 копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу). Відомості щодо власника транспортного засобу на час розгляду справи сторонами суду не надані. Суд не приймає до уваги доводи сторони позивачки за основним позовом адвоката Рева С.Л. щодо неприйняття до уваги доказів розміру отриманого прибутку [PERSON] , а саме довідок про доходи. Дійсно, Польща, як і Україна є країнами учасницями Гаазької конвенції, відповідно до якої всі документи видані державою підлягають апостилюванню, але Україна та Польща є країнами-учасниками Мінської конвенції від 22 січня 1993 р., яка передбачає скасування вимоги в легалізації документів між учасниками договору. Це означає, що достатньою умовою для прийому офіційних документів є переклад на офіційну мову держави та нотаріальне засвідчення українським нотаріусом. В той же час судом не приймається до уваги копія довідки про отриманий дохід [PERSON] у касі компанії в євро за період з 06.2020 р. до 01.2022 р. (том 1 арк. справи 187-189), оскільки в судовому засіданні 20.02.2025 р. усною ухвалою суду витребувано у представника відповідача адвоката Юрченко Н.С. її оригінал з перекладом, засвідченим українським нотаріусом в порядку ч. 6 ст. 95 ЦПК України, але 18.03.2025 р. представником надано лише довідку, викладену польською мовою без її перекладу та засвідчення нотаріусом. При цьому судом 18.03.2025 р. відмовлено у задоволенні клопотання про оголошення перерви для надання можливості здійснити переклад довідки та його засвідчення нотаріусом, оскільки процесуальний строк для надання доказів пропущений, тоді як [PERSON] , подаючи такий доказ до суду 11.01.2024 р. своїм підписом засвідчувала, що надана копія відповідає оригіналу, що знаходиться у неї (друге речення ч.5 ст. 95 ЦПК України). В судовому засіданні 20.02.2025 р. представник відповідача адвокат Юрчеко Н.С. надала суду для огляду оригінал та переклади довідок про доходи [PERSON] , прошиті та засвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Корнеєнковою Н.О. та відомості про виплати водію за відрядження прошиті та засвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. (том 1 арк. справи 166-183, 184-186) з яких вбачається, що [PERSON] отримував винагороду як водій сідлового автопоїзда на польський банковий рахунок: з листопада 2016 по вересень 2017, з листопада 2017 по лютий 2022, з липня 2022 по липень 2023, сума винагороди зазначена за кожний місяць окремо з податком та без. Крім того, за період з 01.01.2015 р. по 31.01.2020 р. отримав виплати за відрядження: добові, проживання, рахунки. Добові за вказаний період склали 7391,00 злотих та 34568,65 євро. З копії паспорта позивачки [PERSON] вбачається, що вона з 16.10.2013 року по 27.09.2018 р. була зареєстрована у с.Музиківка Білозерського району Херсонської області (том 1 арк. справи 8), а з 16.04.2019 р. у [ADDRESS] . За відомостями нотаріально посвідченого попереднього договору від 26.09.2017 р., стороною якого був відповідач [PERSON] , останній проживав на момент укладення договору за адресою: [ADDRESS] (том 1 арк. справи 161-164). Такі саме відомості щодо місця проживання зазначені у договорі купівлі-продажу квартири від 31.07.2018 р. (том 1 арк. справи 211-212). За адресою: [ADDRESS] відповідач [PERSON] зареєстрований 16.04.2019 р. (том 1 арк. справи 65 відповідь № 153990 від 21.07.2023 р. з ЄДДР, том 2 арк. справи 45-48 копія паспорта громадянина України [PERSON] [NUMBER] ) До цього відповідач [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 12.05.2004 р. по 10.10.2018 р. Довідки про доходи [PERSON] , видані компанією «ІНТРА С.А.» Республіки Польща містять інформацію про місце його проживання по [ADDRESS] та отримання доходу у Республіки Польща у період з листопада 2015 по вересень 2016 року; з жовтня 2016 року по вересень 2017 року; з листопада 2017 по лютий 2022 р., з липня 2022 року по липень 2023 р. Не є спірним та визнано сторонами, що шлюб між ними розірвано за рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 12.06.2023 р., рішення набуло законної сили 13.07.2023 р. Позивачкою надано суду фотографії, на яких зображені вона з відповідачем. Вказані фотографії самі по собі не підтверджують факту сумісного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без укладення шлюбу. Предметом позовних вимог в цій справі є матеріально-правові вимоги позивачки про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя. Вимоги за зустрічним позовом є визнання права особистої власності та поділ майна подружжя. Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 (провадження № 61-42073ск18) зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (61-3071св21). У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Фактично, на підтвердження факту проживання однією сім`єю, позивачкою надано лише покази свідків [PERSON] та [PERSON] , при цьому свідки не були вхожі до квартири [PERSON] , їх пояснення носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін та не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю. Так само і надані суду сумісні фотознімки сторін жодним чином не підтверджують наявності усталених відносин між [PERSON] та [PERSON] , які притаманні подружжю. Таким чином, судом не встановлено, а позивачкою [PERSON] не доведено факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою з відповідачем [PERSON] у період з жовтня 2015 року по 24.07.2018 року, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог. Щодо поділу майна подружжя. Як встановлено судом у період шлюбу, який був укладений між сторонами 24 липня 2018 року, було придбано: - відповідачем [PERSON] 31.07.2018 р. трикімнатну квартиру загальною площею 73,8 кв.м, житловою площею 39 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] (право власності зареєстровано за [PERSON] ); - транспортний засіб «VOLKSWAGEN», комерційний опис (модель) «PASSAT», дата випуску 2015 року, кузов № [NUMBER] (право власності зареєстровано за [PERSON] ). При цьому відповідач [PERSON] просить визнати за ним право особистої приватної власності на вказані об`єкти. Судом встановлено, що до укладення шлюбу з [PERSON] відповідачем [PERSON] сплачено за вказану квартиру як аванс в рахунок укладення наступного договору 578952,00 грн. (том 1 арк. справи 161-169) та 28.02.2018 р. збільшення суми авансу 168 437,50 грн., що загалом становить з раніше сплаченою сумою 747389,5 грн. (т.1 арк. справи 165). Квартира придбана 31.07.2018р. остаточно за 876\~892,00 грн., тобто на момент укладення договору купівлі-продажу квартири [PERSON] доплачено за квартиру 129502,5 грн. При цьому коли саме доплачено вказану суму до укладення шлюбу між сторонами чи після судом не встановлено, але станом на 31.07.2018 р. вказана сума була сплачена відповідно до договору [PERSON] . Вирішуючи питання, чи є вказана сума доплати за квартиру спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] суд виходить з наступного. Позивачка [PERSON] до укладення шлюбу з [PERSON] мала постійне місце роботи та отримувала дохід з липня 2015 року (після розірвання попереднього шлюбу) та по червень 2018 року, який складав щомісячно від 5189,56 грн. до 9633,42 грн. (том 2 арк. справи 18-19), при цьому проживала з малолітньою дитиною та орендувала житло в Херсоні. Доказів, які б достовірно свідчили про наявність у неї грошових заощаджень до шлюбу з [PERSON] суду не надано. Розмір заробітної плати [PERSON] за липень 2018 р. склав з податками та обов`язковими платежами 14037,10 грн, розмір доходів [PERSON] за липень 2018 р. з урахуванням суми сплачених податків 1354,94 злотих (курс на 31.07.2018 - 730,8534 грн. за 100 злотих, тобто приблизно 9902,63 грн). Доводи [PERSON] про сумісне придбання квартири, її перебування у нотаріуса та надання згоди на придбання квартири належним чином не підтверджені договір купівлі-продажу не містить встановлення таких відомостей нотаріусом. Таким чином за тиждень перебування у шлюбі жодна зі сторін як окремо, так і у сукупності один з одним не набули сумісного бюджету у розмірі 129502,5 грн. У цивільному процесі, відповідно до статті 80 ЦПК України, закріплено стандарт достатності доказів. За своєю правовою природою, він відноситься до раніше згаданої «наявності чітких та переконливих доказів». Останній, за необхідним ступенем доказування, займає проміжну позицію між «балансом ймовірностей» та «поза розумним сумнівом». Такий підхід є наслідком того, що у цивільному судочинстві діє принцип змагальності сторін, що закріплений у статті 12 ЦПК України. Це означає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином забезпечується принцип рівності прав та можливостей усіх учасників справи. У Постанові Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі № 902/1068/20 зазначається, що у цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром. Як зазначає суд, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд здійснив посилання на рішення ЄСПЛ у справі «Бендерський проти України», яке орієнтує судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей», або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів», що притаманний саме приватноправовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності. Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини також застосовує схожий підхід у рішенні у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції». Аналізуючи правову систему країн загального права, суд зазначає, що у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом». Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше така категорія справ повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності. Це - особиста приватна власність того, за особисті кошти якого воно придбане. Якщо хтось з подружжя не підтвердить, що річ купили на особисті кошти, презумпція права спільної сумісної власності залишиться непохитною. Такі висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 2 червня 2021 року по справі 711/1550/18. В Постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, визначено, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Оскільки позивачкою не доведено, що 129502,5 грн, сплачені [PERSON] в рахунок повної вартості квартири остаточно придбаної ним є спільною сумісною власністю подружжя, тобто сумою, яка була отримана у спільну власність подружжя з 24.07.2018р. до 31.07.2018р., суд дійшов висновку, що вказана сума була особистою власністю [PERSON] , отриманою ним до укладення шлюбу, а тому повна вартість квартири сплачена [PERSON] особистими коштами, внаслідок чого суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог первісного позову та задоволення вимог зустрічного позову в частині визнання трикімнатної квартири загальною площею 73,8 кв.м житловою площею 39 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Щодо транспортного засобу. Легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, 2015 року випуску були придбано в період шлюбу Позивачки та Відповідача, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 20.10.2021 року. [PERSON] не надано доказів придбання транспортного засобу за свої особисті кошті отримані ним до укладення шлюбу. Під час підготовчого провадження встановлено, що спірний транспортний засіб придбано на кошти, отримані за кредитним договором № 45896/2021.Б від 21.10.2021 р., укладеним між АТ «Кредобанк» та [PERSON] в розмірі 243\~743,03 грн. (том 1 арк. справи 87-100). При цьому придбане авто було зареєстроване за [PERSON] та цього ж дня 21.10.2021 р. на забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за вищевказаним кредитним договором було заставлено, при цьому заставна вартість визначена у суму 320300,00 грн. (том 1 арк. справи 101-105). Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Таким чином, [PERSON] не спростовано презумпція права спільної сумісної власності на транспортний засіб, а наявні кредитний договір та договір застави навпаки спростовують його доводи щодо купівлі транспортного засобу на особисті власні кошти отримані до шлюбу. Таким чином легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, 2015 року випуску підлягає поділу, як спільне сумісне майно подружжя. При цьому після розірвання шлюбу [PERSON] сплачено за кредитним договором 26.09.2023 р. 15 тис.грн, 22.11.2023 р. 15 тис. грн, разом 30 тис.грн (том 2 арк. справи 106). Вимоги щодо стягнення половини вартості сплачених сум [PERSON] не заявлені. Під час розгляду справи з відкритих реєстрів, а саме інтернет сторінки Судова влада було встановлено, що в провадження Херсонського міського суду Херсонської області перебуває цивільна справа за позовом Акціонерного товариства "Кредобанк" до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, жодною зі сторін не надано суду відомостей щодо розгляду справи, остання відома дата судового розгляду 06.02.2025 р. Тобто, зазначене свідчить, що вимоги щодо невиплаченої суми кредиту за легковий автомобіль, що є об`єктом поділу майна подружжя, пред`явлені у солідарному порядку як до кредитора [PERSON] , так і до заставодавця [PERSON] . Крім того, транспортний засіб оголошений у розшук приватним виконавцем у виконавчому провадженні, що було відкрито за виконавчим написом, де стягувачам є АТ «Кредобанк», боржником [PERSON] , про звернення стягнення на рухоме майно транспортний засіб «VOLKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер [NUMBER] , чорного кольору, 2015 року випуску (том 3 арк. справи 149-154). Станом на 03.03.2025 р. вищевказаний транспортний засіб зареєстрований за [PERSON] з 20.10.2021 р. (том 3 арк. справи 155-157). В порядку поділу майна подружжя [PERSON] просить визнати право власності на спірний автомобіль за відповідачем [PERSON] , стягнувши на її користь грошову компенсацію за 1/2 частину вартості вказаного автомобіля в розмірі 340400,00 грн. Відповідач у зустрічному позові просив визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль. Таким чином, транспортний засіб є спільною власністю подружжя (неспростована презумпція), придбаний на кредитні кошти, суд дійшов висновку про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на спірний автомобіль за відповідачем [PERSON] з присудженням позивачці компенсації 1/2 вартості автомобіля 160\~150,00 грн., яку розраховує з вартості оцінки транспортного засобу у договорі застави від 21.10.2021 р. (320\~300,00 грн.), оскільки належних доказів вартості на час розгляду справи сторонами не надано. При цьому вимоги позивачки про окреме визнання спірного автомобілю спільною сумісною власністю подружжя задоволенню не підлягають через наявність у нього такого статусу відповідно до закону. Згідно зі ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених у законі, майно або майнові права, що становлять предмет застави, переходять у власність іншої особи. У постанові від 08 липня 2020 року в справі № 465/275/16-ц (провадження 61-1125св19) Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду виходив з того, що частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Остаточний борг подружжя за кредитним договором не підтверджений належними доказами, тому не враховується при розгляді цієї справи. Щодо заборгованості за споживчим кредитом в ПАТ «А-банк» в розмірі 50000,00 грн на ремонт квартири, який не повернутий. Встановлено, що позивачка [PERSON] в період шлюбу з відповідачем [PERSON] оформила договір про надання банківських послуг з наявним кредитним лімітом 46876,03 грн, шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, внаслідок чого на її ім`я відкритий поточний рахунок (том 2 арк. справи 122-128). На час розірвання шлюбу заборгованість відповідачки складала 76380,92 грн. За змістом положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Отже, об`єктом права спільної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Водночас відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі № 465/275/16-ц (провадження 61-1125св19) та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21). Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 245/9244/17 (провадження № 61-5729св22) дійшов висновків, що виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого з подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18). Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). З наданих суду доказів щодо укладеного позивачкою кредитного договору не вбачається, що вказаний договір укладений в інтересах сім`ї, що отримані кошти витрачалися на інтереси сім`ї. Також надані суду видаткові накладні та фіскальні чеки на придбання будівельних матеріалів не містять відомостей, що вказані товари придбано на кредитні кошти та саме на ремонт квартири [PERSON] . Крім того, відсутні відомості про сплату кредитної заборгованості, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про сплату 1/2 частини заборгованості позивачки за кредитним договором. Сам по собі подальший поточний ремонт житла без капітального переобладнання не надає підстав для визначення такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав, перетворення не можна вважати такими, що істотно збільшили вартість майна. Крім того, позивачкою таких підстав позову не визначалося. За приписами ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам первісного позову та заяви про забезпечення прозову з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1601,50 грн. та 268,4 грн. (разом 1869,90 грн.); за вимогами зустрічного позову: з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір 7705,46 грн. Доказів понесення інших витрат сторонами суду не надано та до закінчення судових дебатів заяв в порядку, визначеному другим реченням ч.8 ст. 141 ЦПК України не заявлено. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову, застосовані судом ухвалою від 19.07.2023 р. за приписами ч.9 ст. 158 ЦПК України підлягають скасуванню, при цьому на підставі ч.10 ст. 158 ЦПК України вони зберігають свою дію до набрання цим рішенням законної сили. Рішення в повному обсязі складено з урахуванням приписів другого абзаца частини першої ст. 244, ч.1 ст. 259, ст. 268 ЦПК України 27.03.2025р. На підставі викладеного,

Outcome: partial