Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

адвокат Струс Н.Я. в інтересах [PERSON] , 20.02.2025 звернулась в суд із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] мотивуючи тим, що шлюб між сторонами зареєстрований 06.10.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городоцького районного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 102, у шлюбі мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачкою, що сімейні відносини з відповідачем не склалися через відсутність між ними взаєморозуміння, різні погляди на шлюб, сім`ю та сімейні цінності, як наслідок з жовтня 2024 року разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують та не ведуть спільного господарства, за таких обставин позивачка втратила до [PERSON] почуття поваги і любові, збереження шлюбу та примирення є неможливим та суперечить її інтересам. Просила позов задовольнити. Ухвалою судді від 21.02.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 12). Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Представник позивача [PERSON] у заяві від 14.03.2025 позов підтримала, просила про розгляд справи за її відсутності (а.с. 15). Відповідач [PERSON] у заяві від 14.03.2025 позов визнав, просив про розгляд справи за його відсутності (а.с. 16). Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши заяви, матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. За положеннями ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 24, ч. 3 і ч. 4 ст. 56, ч. 2 ст. 112\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. У Постанові Пленуму Верховного Суду України №\~11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено, що суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі. Частиною третьою статті 51\~Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Із змісту заяви від 20.02.2025, із матеріалів справи убачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 06.10.2012 шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Городоцького районного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 102, у шлюбі мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачкою, сторони з жовтня 2024 року разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують та не ведуть спільного господарства, причиною розпаду сім`ї є різні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Представник позивачки у заяві від 14.03.2025 просить про розірвання шлюбу. Відповідач у заяві від 14.03.2025 позов визнав. З огляду на вищеозначені обставини та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON] , суд дійшов висновку, що подальше вжиття будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства, що має важливе значення, шлюб носить формальний характер, подружні відносини між сторонами припинено остаточно, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим. Розриваючи шлюб між сторонами, суд також враховує інтереси їх малолітніх дітей, повноцінний розвиток та виховання яких у сім`ї, в якій існують постійні непорозуміння, є неможливим. З огляду на вимоги ст. 133, 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача 1 211 грн. 20 коп. судового збору.

Outcome: approved