Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~ В січні 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Савченко Людмила Василівна, звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аванс кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвеструм Груп» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про захист прав споживача та визнання недійсними умов договору. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.02.2023 між ТОВ «Аванс кредит» та позивачем укладено кредитний догові № 07799-02/2023 (надалі за текстом також кредитний договір, договір). Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, тіло кредиту становить 5 500, 00 грн. У відповідності до п. 1.2. Кредитного договору, строк кредиту становить 25 днів. Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору, процентна ставка становить 726, 35 % річних, що становить 1, 99 % в день. Відповідно до Графіку платежів, що є Додатком № 1 до Кредитного договору (надалі за текстом також «Графік»), реальна річна процентна ставка складає 46 355, 51 %. Відповідно до Графіку, загальна вартість кредиту складає 8 236, 20 грн Позивач не погоджується із такими умовами кредитного договору та просить суд визнати недійсними умови кредитного договору щодо нарахування надмірних відсотків та стягнення комісій та штрафних санкцій у зв`язку з наступним. Позивач не заперечує, що між ТОВ «Аванс кредит» та ним 24.02.2023 укладено договір про № 07799-02/2023 в електронному вигляді, разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно ст. ст. 11. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами, наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є вичерпним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначено, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, враховуючи викладене, а також з урахуванням судової практики Великої Палати Верховного Суду, умови Кредитного договору про реальну процентну ставку в розмірі 29 653,85 % річних, тобто у розмірі 81,24 % за кожен день прострочення, а також процентної ставки у розмірі 1,99% в день, що становить 726,35 % річних відповідно, що перевищує тіло кредиту більше ніж в 7 раз, є несправедливим в сенсі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить таким загальним засадам цивільного законодавства, яка справедливість добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 902/417/18. У зв`язку з чим, очевидна неспівмірність сум процентів за користування кредитними коштами. Згідно з позовною заявою, наведеним в обґрунтування заявлених вимог, є наявність в Кредитному договорі несправедливих умов у вигляді встановлення розміру процентів на рівні процентної ставки у розмірі 1, 99 % в день, що становить 726, 35 % річних відповідно та реальною річною процентною ставкою в розмірі 46 355, 51 річних, що становить 127 % в день, які є недійсними. Встановлений розмір процентів перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеним, не відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок, свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання Позивачем зобов`язань за цим договором. Крім того, 22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (далі - Закон №3498-ІХ), яким внесені зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп. 6 п. 5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Так, відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, у вказаному Кредитному договорі розмір денної процентної ставки становить 1, 99 %, що є майже у два рази вищим за встановлений максимальний розмір денної процентної ставки. Також, відповідно до ст. 58 Конституції України Закони та інші нормативноправові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до офіційного тлумачення частини першої статті 58 у Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09.02.99, Положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). Враховуючи те, що Закон №3498-ІХ в частині норми ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» фактично пом`якшує відповідальність фізичної особи (зменшення розміру процентної ставки за Кредитним договором), то відповідно вказаний Закон №3498-ІХ в даному разі має зворотну дію в часі і Позивач має право на застосування вказаних положень законодавства щодо визнання п. 2.3. Договору щодо процентної ставки за користування кредитом, щодо процентної ставки за понадстрокове користування кредитом, щодо пені, щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та щодо орієнтовної загальної вартості кредиту недійсним. Таким чином, пункти Договору у вигляді встановлення розміру процентів на рівні процентної ставки у розмірі 1, 99 % в день, що становить 726, 35 % річних відповідно та реальною річною процентною ставкою в розмірі 46 355, 51 річних, що становить 127 % в день, є недійсними у розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, та підлягають визнанню недійними. Поряд із цим, [PERSON] починаючи з 29 червня 2023 року та на сьогодні знаходиться на військовій службу в ЗСУ. Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. З урахування викладених обставин позивач просить: 1) Визнати недійними умови Кредитного договору № 07799-02/2023 від 24.02.2023 р. щодо встановлення процентної ставки у розмірі 1, 99 % в день, що становить 726, 35 % річних відповідно та реальної річної процентної ставки у розмірі 46 355, 51 річних, що становить 127 % в день, викладені в п. 1.3. Договору; 2) Покласти на Відповідачів понесені Позивачем судові витрати. Ухвалою суду від 03 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження. 26 лютого 2025 року до суду представником відповідача ТОВ «Аванс кредит» подано поясненні у справі, із яких вбачається, що позовні вимоги позивача є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Договір про надання споживчого кредиту № 077998-02/2023 між Позивачем та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» укладений в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» та відповідно до Правил надання грошових коштів у позику, що складають єдиний договір. Законом України «Про електронну комерцію», визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Укладення договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023 між [PERSON] та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» визнається сторонами, а відтак, відповідно до ст. 82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. Так, в провадженні Жашківського районного суду Черкаської області перебувала цивільна справа № 681/414/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами, зокрема за відступленим грошовим зобов`язанням (згідно із договором факторингу) по кредитному договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023, укладеним між [PERSON] та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» (договір, що оскаржується Позивачем). Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 08.07.2024 по справі № 681/414/24 позовні вимоги, зокрема щодо стягнення боргу по кредитному договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023 задоволено в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 11848 (одинадцять тисяч вісімсот сорок вісім) гривень 10 копійок. Постановою Черкаського апеляційного суду від 10.12.2024 по справі № 681/414/24 апеляційну скаргу [PERSON] в частині стягнення заборгованості по кредитному договору №07799-02/2023 залишено без задоволення. Згідно із рішенням суду першої інстанції та Постановою апеляційного суду між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» (первісним кредитором) та [PERSON] укладено кредитний договір № 077998-02/2023 від 24.02.2023. Тобто, як в суді першої, так і апеляційної інстанції вже було встановлено законність умов кредитного договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023, зокрема щодо встановлення процентів за користування кредитом в п. 1.3 Договору. Так, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи вищевикладене, обставини справи щодо погодження розміру процентів за користування кредитом, що визначені в п. 1.3 Договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023 встановлені в Рішенні та Постанові суду по справі № 681/414/24, а відтак, у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, ці обставини не потребують доказуванню, що в свою чергу є прямою підставою для відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним п. 1.3 Договору № 077998- 02/2023 від 24.02.2023. Також щодо безпідставності визнання п. 1.3 Договору недійсним, слід зазначити таке. Відповідно до п. 1.3 Договору, за користування кредитом клієнт сплачує Товариству 726.35% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1.99 (процентів) на добу. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Тобто, Відповідачем дотримано вимоги, зокрема ст. 1048, 1056-1 ЦК України, щодо встановлення розміру процентів за користування сумою кредиту, про що була надана інформація Позивачу, оскільки останнім не заперечується (визнається) укладення договору на вищезазначених умовах. Тобто, ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» має право на нарахування процентів за користування кредитом згідно із п. 1.3, а відтак вимога щодо визнання п. 1.3 Договору недійсним є безпідставним та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, необхідно зазначити, що твердження [PERSON] , що пунктом 1.3 договору передбачено нарахування неправомірно великої суми компенсації та/або пені у разі невиконання зобов`язань за договором відповідно п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та є в свою чергу відповідальністю за невиконання грошового зобов`язання не відповідає дійсності та є помилковим зі сторони боржника, оскільки проценти за користування кредитом визначено відповідно до ст. 1048, 1056-1 ЦК України та не є компенсацією та/або пенею у разі невиконання зобов`язань за договором в розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а відтак вищезазначені твердження [PERSON] є лише його припущеннями. Щодо припущень Позивача про неправомірність застосування денної процентної ставки у розмір 1,99 % за кожен день користування кредитом, необхідно зазначити наступне. Так, Позивач звертає увагу, що відповідно до ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, в зв`язку з чим вважає (припускає), що розмір денної процентної ставки, що визначено згідно умов договору (п. 1.3 Договору) у розмірі 1.99% є неправомірним, в зв`язку з чим слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» зазначено: «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. (Статтю 8 доповнено частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023)». Так, згідно п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про споживче кредитування» зазначено, а саме: «Тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Відповідно до розділу II. Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-IX визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, дата набрання законної сили 24.12.2023. Тобто, з 24.12.2023 та протягом перших 120 днів (до 22.04.2024р.) розмір денної процентної ставки при укладенні кредитного договору не може перевищувати 2,5 %. Протягом наступних 120 днів - розмір денної процентної ставки при укладенні кредитного договору не може перевищувати 1,5 % (з 23.04.2024 до 20.08.2024 включно). Разом з тим, строк дії договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023 та нарахування процентів за користування кредитом закінчився до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», а відтак доводи Позивача про необхідність зменшення розміру відсотків за користування кредитом та їх несправедливість з врахуванням положень вказаного Закону є безпідставними та необґрунтованими, а відтак і такими, що не підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~Щодо тверджень Позивача про те, що починаючи з 29 червня 2023 року та на сьогодні він знаходиться на військовій службу в ЗСУ, а відтак звільнений від сплати відсотків за користування кредитом у відповідності до п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» починаючи з 29 червня 2023, слід зазначити наступне. Так, наявність можливих пільг у Позивача у відповідності до п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема в частині звільнення від сплати відсотків за користування кредитом не впливають на дійсність кредитного договору, оскільки не змінюють його істотних умов, передбачених статтею 638 Цивільного кодексу України. Відповідно до правових принципів, надання таких пільг не є порушенням вимог законодавства чи підставою для визнання договору недійсним згідно зі статтею 203, 215 ЦК України, оскільки саме існування таких пільг передбачене нормами права і не свідчить про наявність порушення волевиявлення сторін, як підстави для визнання договору та/ або пункту недійсним. Крім того, додатково необхідно звернути увагу, що зі слів Позивача, пільги останньому можливі з 29.06.2023 в той же час нарахування процентів по кредитному договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023 здійснені до 29.06.2023, що виключає будь-які порушення зі сторони кредитора. 06 березня 2025 року представником позивача адвокатом Савченко Л.М. подано до суду заперечення на пояснення відповідача, з яких вбачається, що відповідач у своїх поясненнях зазначає про те, що нібито судом першої та апеляційної інстанціями підтверджено законність істотних умов кредитного договору в рамках розгляду справи № 681/414/24, проте таке твердження не відповідає дійсності. Предметом розгляду цієї справи є стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому, питання щодо визнання умов договору не дійсним не було предметом розгляду вказаної справи, судом не розглядалось питання дійсності чи недійсності умов кредитного договору. Оскільки, предметом розгляду вказаної справи є саме стягнення заборгованості за кредитним договором, і аж ніяк не визнання недійсним умов кредитного договору, то посилання відповідача на норми ЦПК України щодо нібито встановлення обставин, що не потребують доказуванню, абсолютно не відповідає дійсності, і не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч.2, ч.4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. У кредитному договорі наявні несправедливі умови у вигляді встановлення розміру процентів на рівні процентної ставки у розмірі 726, 35 % річних, що становить 1, 99 % в день, реальна річна процентна ставка складає 46 355, 51 %. Відповідно ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. При цьому, позивач жодним чином не намагається ввести суд в оману відносно реальної річної процентної ставки, як про це безпідставно намагається заявити відповідач. Дана інформація, відносно розміру реальної процентної ставки в 46 355, 51 % прямо передбачена в кредитному договорі, який б складено відповідачем. Навпаки, відповідач своїми діями намагається ввести в оману і суд і позивача, відображаючи в своєму кредитному договорі заплутані умови такого договору. Крім того, наголошує, що відповідно до ч.5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Відповідно до п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи те, що Закон №3498-ІХ в частині норми ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» фактично пом`якшує відповідальність фізичної особи (зменшення розміру процентної ставки за кредитним договором), то відповідно вказаний Закон №3498-ІХ в даному разі має зворотну дію в часі і позивач має право на застосування вказаних положень законодавства щодо визнання п. 1.3 кредитного договору недійсним. Ухвалою суду від 11.03.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача адвокат Савченко Л.В. позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, додаткових поясненнях. Представники відповідачів в судове засідання не з`явився, хоча належним чином були повідомлені про дату та час розгляду справи, клопотань про відкладення до суду надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства окремо виділено свободу договору, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України у поєднанні зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що є принципом договірного права. Відповідно до ч.1-ч.3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, що не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства або врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства свої правовідносини, які не врегульовані цими актами, або у договорі відступити від актів цивільного законодавства і врегулювати їх на власний розсуд, за виключенням, якщо у цих актах прямо зазначена заборона відходу від їх положень або якщо їх обов`язковість для сторін випливає з їх змісту або з суті правовідносин, що виникли між сторонами. Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актам цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом із тим, відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс кредит» та [PERSON] 24.02.2023 укладено Кредитний договір № 07799-02/2023. 01.06.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвеструм Груп», що є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» укладений Договір факторингу № 1062023. Відповідно до Договору факторингу № 1062023 від 01.06.2023 р. відбулося відступлення права вимоги в тому числі і за Кредитним договором. 27.12.2023 Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвеструм Груп», що є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладений Договір факторингу № 27122023-1. Відповідно до Договору факторингу № 27122023-1 від 27.12.2023 р. відбулося відступлення права вимоги в тому числі і за Кредитним договором, що підтверджується Витягом з Реєстру боржників від 27.12.2023 до Договору факторингу № 27122023-1 від 27.12.2023. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, тіло кредиту становить 5 500, 00 грн. У відповідності до п. 1.2. Кредитного договору, строк кредиту становить 25 днів. Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору, процентна ставка становить 726, 35 % річних, що становить 1, 99 % в день. Відповідно до Графіку платежів, що є Додатком № 1 до Кредитного договору реальна річна процентна ставка складає 46 355, 51 %. Відповідно до Графіку, загальна вартість кредиту складає 8 236, 20 грн. Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 08.07.2024 по справі № 681/414/24 позовні вимоги, зокрема щодо стягнення боргу по кредитному договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023 задоволено в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 11848 (одинадцять тисяч вісімсот сорок вісім) гривень 10 копійок. Постановою Черкаського апеляційного суду від 10.12.2024 по справі № 681/414/24 апеляційну скаргу [PERSON] в частині стягнення заборгованості по кредитному договору №07799-02/2023 залишено без задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України.) Однак позивач у своєму позові стверджує, що певні умови договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023, укладеного між позивачем та ТОВ «Аванс Кредит» є неправомірними та такими, що підлягають визнанню недійсними. Щодо вимоги позивача про визнання недійними умови договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023 щодо встановлення процентної ставки у розмірі 726, 35 % річних, що становить 1, 99 % в день та реальної річної процентної ставки у розмірі 46355,51 %, що становить 127 % в день, викладені в п. 1.3 договору відповідно, суд зазначає наступне. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У пунктах 17, 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що: послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. (п.11 ч.1 ст. 1 «Про споживче кредитування»). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За змістом ч.1, ч.2, ч.5, ч.7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за надання кредиту чи його обслуговування, в тому числі плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких окремих положень недійсними. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У абзаці 8 пункту 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 у справі №1-12/2013, за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», зазначено, що «умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності». Судом встановлено та підтверджено як матеріалами справи, так і самим позивачем, що між ТОВ «Аванс кредит» та позивачем укладено договір № 077998-02/2023 від 24.02.2023 в електронному виді. Відповідно ст. 11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами, наведений у ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є вичерпним. Позивач у своєму позові підставою визнання п. 1.3. договору недійсними вважає те, що встановлення процентної ставки у розмірі 726, 35 % річних, що становить 1, 99 % в день та реальної річної процентної ставки у розмірі 46355,51 %, що становить 127 % в день, є надміру завищеним і таким, що не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, стверджує, що 22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (далі - Закон №3498-ІХ), яким внесені зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп. 6 п. 5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Відповідно до ч.5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Представником відповідача ТОВ «Аванс кредит» у поданих до суду поясненнях зазначено, що провадженні Жашківського районного суду Черкаської області перебувала цивільна справа № 681/414/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами, зокрема за відступленим грошовим зобов`язанням (згідно із договором факторингу) по кредитному договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023р. укладеним між [PERSON] та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» (договір, що оскаржується Позивачем). Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 08.07.2024 по справі № 681/414/24 позовні вимоги, зокрема щодо стягнення боргу по кредитному договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023 задоволено в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 11848 (одинадцять тисяч вісімсот сорок вісім) гривень 10 копійок. Постановою Черкаського апеляційного суду від 10.12.2024 по справі № 681/414/24 апеляційну скаргу [PERSON] в частині стягнення заборгованості по кредитному договору №07799-02/2023 залишено без задоволення. Зазначені рішення також є у вільному доступі на сайті «Судова влада України». Під час розгляду справи № 681/414/24 судами встановлено та підтверджено, як правомірність укладення договору так і законність істотних умов договору, що оскаржує позивач. Тобто, як в суді першої, так і апеляційної інстанції вже встановлено та підтверджено наявність законних правовідносин між сторонами, зокрема щодо істотних умов договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023, який оскаржує позивач, а тому відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. Згідно із ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи № 681/414/24 про стягнення заборгованості, відповідачем [PERSON] не було заявлено зустрічного позову про визнання недійсним умов договору. Твердження представника позивача Савченко Л.В. у відповіді на пояснення відповідча про те, що у справі № 681/414/24 предметом позову було стягнення заборгованості, тому суд не міг розглянути питання про визнання недійсним умов договору, суд оцінює критично, адже це не позбавляло права на подачу зустрічного позову. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч.2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Отже, відповідачем дотримано вимоги, зокрема ст. 1048, 1056-1 ЦК України щодо встановлення розміру процентів за користування суми кредитом, що була надана (проінформована, доведена до відома) позивачу, оскільки останнім не заперечується (визнається) укладення договору на вищезазначених умовах. Також, необхідно зазначити, що у постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16. Додатково необхідно зазначити щодо припущень позивача, що розмір денної процентної ставки є в два рази вищим за встановлений максимальний розмір денної процентної ставки. Так, позивач звертає увагу, що відповідно до ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, в зв`язку з чим вважає (припускає), що розмір процентів, що визначено згідно умов договору у розмірі 1.5% є неправомірним, в зв`язку з чим слід зазначити наступне. Відповідно до ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 % (статтю 8 доповнено частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-ІХ від 22.11.2023). Згідно з п.17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 % (Розділ IV "Прикінцеві та перехідні положення" доповнено пунктом 1 згідно із Законом № 3498-ІХ від 22.11.2023). Відповідно до розділу II. Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Згідно із карткою документа Закону № 3498-ІХ визначено, що дата публікації 23.12.2023, дата набрання законної сили 24.12.2023. Тобто, з 24.12.2023 та протягом перших 120 днів (до 22.04.2024) розмір денної процентної ставки при укладенні кредитного договору не може перевищувати 2,5 %. Судом встановлено,\~що 24.02.2023\~між ТОВ\~«Аванс кредит»\~та позивачем\~укладено Кредитний\~договір №\~07799-02/2023, строк договору відповідно до п. 1.2 договору - 25 календарних днів, тобто до 20.03.2023. Враховуючи вищевикладене, необхідно зазначити, що процентна ставки у розмірі 1.99 %, що визначено згідно з умовами договору № 07799-02/2023від 24.02.2023 була встановлена ще до вступу (набрання законної сили, а саме 24.12.2023.) Закону № 3498-ІХ та жодним чином не порушує п.17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» про те, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати, зокрема протягом перших 120 днів - 2,5 % (до 22.04.2024), що виключає будь-які порушення зі сторони ТОВ «Аванс кредит». Відповідно до листа Національного банку України «Щодо дотримання законодавства у сфері споживчого кредитування» надано роз`яснення щодо застосування Закону № 3498-ІХ, а також п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» з метою недопущення порушення прав споживачів. Згідно з роз`ясненнями у листі (п.2 щодо максимального розміру денної процентної ставки, Національним банком України було зазначено наступне: «Відповідно до пункту 17 Розділу IV Прикінцеві та перехідні положення" Закону про споживче кредитування тимчасово протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом № 3498-ІХ, тобто до 20.08.2024 включно, встановлено максимальний розмір денної процентної ставки, який не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 % (до 22.04.2024 включно); протягом наступних 120 днів - 1,5 % (з 23.04.2024 до 20.08.2024 включно). На підставі ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» починаючи з 241 дня з дня набрання чинності Законом № 3498-ІХ, тобто з 21.08.2024, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої статті 8 Закону «Про споживче кредитування» не може перевищувати 1%. Пунктом 9 частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у договорі про споживчий кредит зазначається денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Отже, за договорами про споживчий кредит, які укладатимуться зі споживачами після набрання чинності Законом № 3498-ІХ, в тому числі строк кредитування за якими триватиме після 21.08.2024, денна процента ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладання такого договору. При цьому, денна процентна ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит за умови, що до нього не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту). Разом з тим, відповідно до ч.3 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки має базуватися на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені у договорі. ЦК України визначає настання правових наслідків у разі зміни договору. Так, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни (ч.1, ч.3 ст. 653 ЦК України). Таким чином, у разі внесення змін до договору про споживчий кредит в частині складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту), необхідно здійснювати розрахунок денної процентної ставки з урахуванням вимог Закону «Про споживче кредитування» щодо максимального розміру денної процентної ставки, визначеного на день внесення таких змін до договору про споживчий кредит». Враховуючи вищевикладене, відповідач дотримується вимог Закону № 3498-ІХ, п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», а відтак припущення позивача про несправедливість (недійсність) умов договору є необгрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Щодо доводів Позивача про те, що починаючи з 29 червня 2023 року та станом на тепер він знаходиться на військовій службу в ЗСУ, а відтак звільнений від сплати відсотків за користування кредитом у відповідності до п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» починаючи з 29 червня 2023, слід зазначити наступне. Так, наявність пільг у Позивача у відповідності до п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема в частині звільнення від сплати відсотків за користування кредитом не впливають на дійсність кредитного договору, оскільки не змінюють його істотних умов, передбачених статтею 638 Цивільного кодексу України. Відповідно до правових принципів, надання таких пільг не є порушенням вимог законодавства чи підставою для визнання договору недійсним згідно зі статтею 203, 215 ЦК України, оскільки саме існування таких пільг передбачене нормами права і не свідчить про наявність порушення волевиявлення сторін, як підстави для визнання договору та/ або пункту недійсним. Крім того, додатково необхідно звернути увагу, що Позивач з 29.06.2023 мобілізований до лав ЗСУ, а відтак він має право на пільги саме з 29.06.2023, в той же час нарахування процентів по кредитному договору № 077998-02/2023 від 24.02.2023 здійснені до 29.06.2023, що виключає будь-які порушення зі сторони кредитора. Отже, з наведено слідує, що оспорюванні позивачем умови договору не суперечать нормам чинного законодавства України та погоджені сторонами договору відповідно до ст. ст. 6, 536, 611, 626-628, 1046, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагента, тощо. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з інформацією необхідною для отримання споживчого кредиту споживачем для прийняття усвідомленого рішення. Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту укладання договору. Дана норма прописана і в самому договорі, зокрема в п. 3.3.4 договору зазначено, що позичальник має право протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дня укладення договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів, про що зобов`язаний повідомити кредитодавця до закінчення вказаних 14 (чотирнадцяти) календарних днів шляхом направлення відповідного повідомлення у письмовій формі на адресу кредитодавця. Вказаним правом, а саме відмовитись в односторонньому порядку від укладення кредитного договору протягом чотирнадцяти днів, [PERSON] не скористався та продовжував користуватись кредитом на погоджених між сторонами умовах. У постанові Верховного Суду від 07.02.2022 у справі 758/2575/17 зазначено, що відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 нього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17). Враховуючи судову практику, ініціювання спору позивачем є саме ухиленням від виконання обов`язків за договором та є неприпустимим зі сторони боржника, а відтак і позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою та другою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тобто, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Отже, з урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що позивачем не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність законних підстав для визнання окремих умов кредитного договору недійсними, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1, ч.6 ст. 141 ЦПК України, ст. 5 Закону України «Про судовий збір», ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» судовий збір компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed