Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

01.11.2023 року до суду звернувся позивач, керівник Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі: Верхньодніпровської міської ради з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним наказу та договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, повернення земельною ділянки площею 2.00 га., до відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області і [PERSON] 10.11.2023 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10.11.2023 року відкрите провадження по цивільній справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання 05.02.2024 року. 25.12.2023 від відповідача Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву. 02.01.2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив. 05.02.2024 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений на 01.04.2024 року за клопотанням представника відповідача, [PERSON] 01.04.2024 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 17.06.2024 року \~ \~ 17.06.2024\~року \~закінчене підготовче\~судове засідання\~ справа\~призначена до\~розгляду \~в \~судовому засіданні\~ на 03.10.2024 року. 03.10.2024 року в судовому засіданні оголошена перерва до 22.01.2025 року. 22.01.2025 року в судовому засіданні оголошена перерва до 20.03.2025 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 20.03.2025 року в судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить усунути перешкоди у здійсненні Верхньодніпровською міською радою Кам`янського району Дніпропетровської області права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 2,00 га з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012 шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 18.04.2016 № 4-2241/15-16-СГ. Усунути перешкоди у здійсненні Верхньодніпровською міською радою Кам`янського району Дніпропетровської області права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 2,00 га з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012 шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.12.2018 (індексний номер 44648810), та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012. Усунути перешкоди у здійсненні Верхньодніпровською міською радою Кам`янського району Дніпропетровської області права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду площею 2,00 га з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012 шляхом її повернення на користь Верхньодніпровської об`єднаної територіальної громади в особі Верхньодніпровської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ 04052595) з незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). \~ \~ \~ \~ В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: Жовтоводською окружною прокуратурою Дніпропетровської області в ході здійснення заходів представницького характеру виявлено порушення природоохоронного законодавства. Так, в ході моніторингу земельних ділянок в адміністративних межах Верхньодніпровської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області встановлено, що на території ландшафтного заказника місцевого значення «Мости» знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012 площею 2,00 га, яка на праві приватної власності належить на даний час [PERSON] . Згідно реєстраційної справи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер нерухомого майна 929338512210) на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 4-2241/15-16-СГ від 18.04.2016 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» право власності на земельну ділянку набув [PERSON] . Так, відповідно до зазначеного наказу [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Мишуринрізької сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Цим же рішенням [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 2,00 га, в тому числі рілля площею 2,00 га, кадастровий номер 1221087000:01:110:0012, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Мишуринрізької сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Згідно рішення державного реєстратора Верхньодніпровської районної державної адміністрації Меняйло Т.С., індексний номер 29732219 від 24.05.2016, за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану вище земельну ділянку. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.12.2018, реєстровий № \~ \~ \~ \~1136, [PERSON] (Продавець) передав у власність [PERSON] (Покупець) вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012, про що 17,12.2018 приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 4468810. Таким чином, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012 для ведення особистого селянського господарства на території колишньої Мишуринрізької сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, наразі Верхньодніпровської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області. Разом з тим, набуття права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012 відбулося з порушеннями норм ст. ст. 20, 84, 116, 122, 149, 150, 186-1 Земельного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» ст. ст. 7, 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин). Зазначена вище земельна ділянка має особливий статус цільового призначення (особливо цінних земель природно- заповідного фонду), а також згідно положень цивільного законодавства відноситься до земель обмеженої оборотоздатності. Моніторингом відкритих даних державного земельного кадастру України встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012 площею 2,00 га знаходиться в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Мости», створеного рішенням Дніпропетровської обласної ради № 440-19/VI від 21.06.2013. Вказаним рішенням останньому надано статус об`єкта природно- заповідного фонду місцевого значення. Межі ландшафтного заказника місцевого значення «Мости» визначені вказаним рішенням обласної ради та проектом створення ландшафтного заказника місцевого значення. Зокрема, на території Дніпропетровської області, в адміністративних межах Верхньодніпровської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області знаходиться 2330,78 га території ландшафтного заказника місцевого значення «Мости». За результатами опрацювання відкритих даних земельного кадастру України за посиланням https://kadastr.live/з одночасним накладенням фільтру вкладки «Довкілля» - «Заповідний фонд» встановлено, що на території с. Мишурин Ріг Верхньодніпровської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області визначено територію ландшафтного заказника місцевого значення «Мости». Разом з тим, у тому числі вищевказаним чином встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012 площею 2,00 га знаходиться в межах зазначеного ландшафтного заказника місцевого значення. Зазначене також підтверджується листом ТОВ «Земельне право» № 08/кр- вих від 20.10.2023 за результатами проведення топографо-геодезичних робіт та складання картографічних матеріалів. Передача земельної ділянки у приватну власність [PERSON] відбулася з порушенням порядку, передбаченого ст.ст. 20, 116, 118 ЗК України. На момент видання Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області наказу № 4-2241/15-16-СГ від 18.04.2016 діяли норми Земельного кодексу України та Закону України «Про природно- заповідний фонд України», які встановлювали, що спірні земельні ділянки мали цільове призначення - землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Так, згідно ст. ст. 19, 20, 116, 122, 149 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, у тому числі - землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, відповідно до законодавства чинного на час виникнення спірних правовідносин, здійснювалась за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно- заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об`єктів природно-заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами. Враховуючи, що вказаному вище ландшафтному заказнику присвоєно статус місцевого значення, рішення про його організацію та оголошення прийнято саме обласною радою. Спірна земельна ділянка починаючи до моменту внесення змін до земельного законодавства від 27.05.2021 щодо переходу права розпорядження до територіальних органів місцевого самоврядування, не перебувала в комунальній власності, що, з урахуванням положень п. 12 Перехідні положення розділу X Земельного кодексу України, Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» від 05.02.2004 № 1457-IV та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 № 5245-VI, відносить спірну ділянку на час її відведення в приватну власність до земель державної форми власності. Таким чином, під час організації у 2013 році ландшафтного заказника місцевого значення «Мости» та надання останньому статусу об`єкта природно- заповідного фонду місцевого значення змінилося цільове призначення вказаної вище спірної земельної ділянки, при цьому саме форма власності - державна залишилась незмінною до 27.05.2021. Як установлено спірна земельна ділянка на момент її відведення перебувала у державній власності та відносилася до земель природно- заповідного фонду, разом з тим, земельну ділянку з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012 відведено у приватну власність неуповноваженим органом та всупереч порядку зміни цільового призначення із земель природно- заповідного фонду на землі сільськогосподарського призначення, оскільки Кабінет Міністрів України рішень про зміну цільового призначення земельної ділянки та її відведення у приватну власність не приймав, що підтверджується інформацією Кабінету Міністрів України від 19.09.2023 № 24377/0/2-23, а також всупереч вимог ст. ст. 20, 25, 50 Закону України «Про землеустрій» без розроблення відповідного проекту із землеустрою. Цільове призначення спірної земельної ділянки фактично незаконно змінено за вказаних вище обставин при передачі у власність з метою неправомірного позбавлення держави права власності на землю. Проте така незаконна зміна цільового призначення не має правового значення, оскільки статус спірних земельних ділянок першочергово визначається розташуванням на них об`єкта природно-заповідного фонду і спеціальним режимом цих територій. Земельна ділянка із кадастровим номером 1221087000:01:110:0012 площею 2,00 га наразі зареєстрована на праві власності за [PERSON] , проте в силу законодавства вона не може перебувати у приватній власності із виникненням приватного володільця, тому права держави на реалізацію усіх правомочностей щодо спірної земельної ділянки, а саме користування і розпорядження нею, підлягають захисту шляхом зобов`язання [PERSON] (презумпційний володілець) повернути зазначену земельну ділянку у власність Верхньодніпровської міської ради, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, давши пояснення фактино устновлені матерілами справи. Представник особи в інтересах, якої подана позовна позовна заява Верхньодніпровської міської ради, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, виходячи з доводів, викладений у позовні заяві Представник відповідача, Головного управління Держгеокадасту у Дніпропетровській області, проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, заявлені позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами, та не відповідають ефективному способу захисту порушених прав. Так Наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 4-2241/15-16-СГ від 18.04.2016 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено документацію із землеустрою та надано [PERSON] , у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 2 га., кадастровий номер 1221087000:01:110:0012 на території Мишуринрізької сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Відведення даної земельної ділянки здійснювалось на підставі розробленого проекту землеустрою з фонду земель сільськогосподарського призначення на території Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Відомості про належність земельної ділянки площею 2 га., кадастровий номер 1221087000:01:110:0012 до земель складу природно-заповідного фонду Мишуринрізької сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області за даними державного земельного кадастру відсутні, а поданий проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки відповідачу відповідав вимогам чинного законодавства та підлягав затвердженню. При цьому землі даного цільового призначення можуть перебувати у власності в тому числі і приватної особи. Таким чином позивачем обраний неправильний спосіб захисту порушеного права. Тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Представник відповідача [PERSON] , в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Свої заперечення обгрунтовувала тим, що її довіритель є добросовісним набувачем даної земельної ділянки, оскільки купив дану земельну ділянку у попереднього власника, а саме: в особи? яка захищала інтереси держави Україна. Тобто земельна ділянка до її довірителя перейшла на платній основі. Дана земельна ділянка вже давно використовується, як земельна ділянка сільськогосподарського призначення, ореться та є ріллею. За дану земельну ділянку її довіритель сплачує податки. Тому позивачем обраний неналежний спосіб захисту порушеного права, без врахування прав її довірителя, який в правомірний спосіб набув право вланості на зазначену земельну ділянку. Тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити. \~ \~ \~ Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. За вимогами ч. 1 ст.13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено в судовому засіданні згідно реєстраційної справи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер нерухомого майна 929338512210) на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 4-2241/15-16-СГ від 18.04.2016 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» право власності на земельну ділянку набув [PERSON] . Відповідно до зазначеного наказу [PERSON] затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Мишуринрізької сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Цим же рішенням [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 2,00 га, в тому числі рілля площею 2,00 га, кадастровий номер 1221087000:01:110:0012, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Мишуринрізької сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Згідно рішення державного реєстратора Верхньодніпровської районної державної адміністрації Меняйло Т.С., індексний номер 29732219 від 24.05.2016, за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану вище земельну ділянку. В подальшому,\~на підставі\~договору купівлі-продажу\~земельної ділянки\~від 17.12.2018,\~реєстровий №1136,\~ [PERSON] (Продавець) передав у власність [PERSON] (Покупець) вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012, про що 17,12.2018 приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 4468810. Таким чином, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012 для ведення особистого селянського господарства на території колишньої Мишуринрізької сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, наразі Верхньодніпровської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області правомірно, на підставі укладення оплатного правочину, відповідно є добросовісним набувачем. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що земельна ділянка з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012 знаходиться на території ландшафтного заказника місцевого значення «Мости», тому набуття права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1221087000:01:110:0012 відбулося з порушеннями норм ст. ст. 20, 84, 116, 122, 149, 150, 186-1 Земельного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» ст. ст. 7, 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин). Зазначена вище земельна ділянка має особливий статус цільового призначення (особливо цінних земель природно- заповідного фонду), а також згідно положень цивільного законодавства відноситься до земель обмеженої оборотоздатності. Згідно ст. ст. 19, 20, 116, 122, 149 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, у тому числі - землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, відповідно до законодавства чинного на час виникнення спірних правовідносин, здійснювалась за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Статтею 122 Земельного кодексу України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин установлено, що Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу, Згідно ст. 150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Таким чином, Кабінет Міністрів України на час відведення земельної ділянки був розпорядником земель державної власності природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та лише за його погодженням згідно ст. 20 Земельного кодексу України була можлива зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. 27.05.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» (від 28.04.2021 № 1423-ІХ), яким внесено відповідні зміни до ст. 122 Земельного кодексу України, а також набрали чинності положення п. 24 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України. Так, згідно ч. ч. 1,8 ст. 122 Земельного кодексу України в редакції, чинній на даний час, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративно-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. Землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) \~ \~ \~ \~що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) \~ \~ \~ \~оборони; в) \~ \~ \~ \~природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) \~ \~ \~ \~зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) \~ \~ \~ \~під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) \~ \~ \~ \~визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних іромад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду (ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»). Судом встановлено, що ландшафтний заказник місцевого значення «Мости» створений рішенням Дніпропетровської обласної ради № 440-19/VI від 21.06.2013 року. в копії рішення зазначена його загальна площа 2330.78 га. Передача спірної земельної ділянки у власність [PERSON] , відбулась у квітні місяці 2016 року, тобто після створення ландшафтного заказника місцевого значення «Мости» Суд погоджується з доводами відповідачів про те, що не надано доказів того, що станом на час передачі земельної ділянки у власність [PERSON] , була розроблена технічна документація з визначення меж ландшафтного заказника місцевого значення «Мости». Підтвердження того, що спірна земельна ділянка розташована в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Мости», здійснене в результаті проведення топографо-геодичних робіт та складання картографічних матеріалів з вказаного питання ТОВ «Земельне право» лише в 2023 році. Також суд погоджується із доводами позивача, що землі ландшафтного природного заказника мають особливий статус цільового призначення (особливо цінних земель природно- заповідного фонду), а також згідно положень цивільного законодавства відноситься до земель обмеженої оборотоздатності та повинна передбувати в державній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗК країни - до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Відповідно до ч.1,2,3 ЗК України - Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим. Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини другої статті 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено в статті 5 ЦПК України. При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення частини першої статті 13, пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивач у спосіб, який останній не просить застосувати. За загальним правилом (частина перша статті 5 ЦПК України) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб. визначений законом або договором. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, якій він просить суд застосувати для захисту його прав чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, які передбачені законом або законом не заборонені. Позивач повинен ( в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір іншого більш ефективного способу захисту порушених прав. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб. Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадків, коли з урахуванням положень ч. 2 ст. 5 ЦПК, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи. Якщо ефективний спосіб захисту законом або договором не передбачено і позивач обирає інший ефективний спосіб захисту його прав, свобод чи інтересів, позивач в позовній заяві має навести в відповідне обґрунтування необхідності застосування такого способу захисту, інакше суд має залишити таку позовну заяву без руху на підставі ч.1 ст. 185 ЦПК. З наведеного вбачається, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненним порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах. Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/172"2 15-п(провадження № 14-338цс18). При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу. Так матеріально - правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідне їх правове визначення. В свою чергу процесуально - правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обгрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку\~статей 387-388 ЦК України\~(віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~(негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. \~\~\~\~\~\~\~\~Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша\~статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)). \~\~\~\~\~\~\~\~\~Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)). \~\~\~\~\~\~\~\~\~Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою. \~\~\~\~\~\~\~\~\~З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном. \~\~\~\~\~\~\~\~\~Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей\~ЦК України\~цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладеніу постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах№ 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 рокуу справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі№ 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі№ 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі№ 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)). Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша\~статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку. \~ \~Аналогічні \~висновки \~викладені \~в постанові\~Верховного Суду\~у складі\~колегії суддів\~Першої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду від 28 лютого 2024 року справа № 175/3002/21 \~\~\~ Судом встановлено, що спірна земельна ділянка ландшафтного фонду вибула з володіння держави, право власності на неї на час розгляду спору зареєстроване за відповідачем. [PERSON] , тому заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку природно заповідного фонду. Оскільки відповідно до п.1.2 Положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Мости» заказник входить до складу природно-заповідного фонду України, визначається як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони , відтворення і використання. Відповідно до п. 1.4 Положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Мости», заказник загальною площею 2330.78 га. включає землі водного фонду 1313.57 га, в межах акваторії Кам`янського водосховища та територію площею 810.01 га, розташовану біля села Мишурин Ріг та Ганнівка в адміністративних межах Верхньодніпровської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області. Частина території заказника, площею 207.2 га в межах державного підприємства «Верхньодніпровське лісове господарство»(Мишуринрізьке лісництво кв.22 вид.1-46 площею 14.3 га, Бородаївське лісництво кв.17 вид 1-24 площею 52.9 га., та Лихівське лісництво кв.2 вид.14 площею 0.6 га вид 16-20 площею 12 га) Таким чином до ландшафтного заказника місцевого значення «Мости» входять земельні ділянки різних фондів: водного фонду; територія біля сіл Мишурин Ріг та Ганнівка та лісового фонду. З цих земельних ділянок лише землі водного фонду не можуть перебувати в приватній власності відповідно до ст. 6 Водного кодексу України, оскільки можуть передаватись лише в користування і ефективним способом захисту цих земель буде пред`явлення негаторного фонду. Земельні ділянки, що належать до інших фондів в тому числі і землі поблизу населених пунктів, можуть передаватись в приватну власність, тому ефективним способом захисту цих земельних ділянок буде саме пред`влення віндикаційного позову, а не негаторного позову. В свою чергу, враховуючи, що гр. [PERSON] була виділена земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, ця земельна ділянка не відноситься до водного фонду, оскільки позивачем не надано доказів того, що вона відноситься до прибережних захисних смуг вздовж морів, річок та навколо водойм. В поданому позові позивач не вказав та не надав доказів того, до складу яких саме земель віднесена спірна земельна ділянка: чи це територія біля сіл Мишурин Ріг та Ганнівка чи вона відноситься до складу земель лісового фонду. Проте ця земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду, які можуть перебувати лише у виключній власності держави, оскільки надавалась первісному власнику для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до статті\~387, частини третьої статті\~388 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 366 ЦК України- Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З матеріалів даної справи встановлено, що фактично відбулося вилучення земель які входять до ландшафтного заказника місцевого значення «Мости», але не до земель водного фонду, а також відбулась зміна цільового призначення спірної земельної ділянки та наразі спірна земельна ділянка перебуває у приватній власності фізичної особи (відповідача), як земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що має наслідком порушення прав, особи, в інтересах якої подана позовна заява. Для відновлення права власності держави на незаконно вилучені землі, що знаходяться біля населених пунктів, а також лісового фонду ефективним способом захисту порушених прав буде пред`явлення саме віндикаційного позову. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у складі колегій суддів Першої, Другої та Третьої судових палат Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 183/1615/16 (провадження № 61-14809св19), від 25 листопада 2020 року у справі № 363/1266/18 (провадження № 61-6405св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 67/3529/15-ц (провадження № 61-3082св19), від 04 листопада 2020 року у справі № 372/1884/17 (провадження № 61-6079св19), від 11 грудня 2019 року у справі № 367/3487/15-ц (провадження № 61-18599св18), від 29 квітня 2020 року у справі № 372/3917/15 (провадження № 61-42954св18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року, у справі №368/1158/16-ц, зазначила, що вимога про витребування земельної ділянки лісового фонду з незаконного володіння приватної особи в порядку\~статті 388 ЦК України\~є ефективним способом захисту права власності держави на землі цієї категорії. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 рокупо справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) виклала правовий висновок, «що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування\~передбачуваними. Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства. Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки\~належністю її до земель відповідного призначення. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові». Оскільки позивачем обраний неналежний спосіб захисту порушеного права суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ Оскільки судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати по сплаті судовго збору покладються на платника не відшкодовуються за рахунок відповідачів.

Outcome: dismissed