Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

10 лютого 2025 року [PERSON] (далі - Позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - Відповідач) про стягнення на його користь у відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України 8158,06 грн. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що Чернігівським окружним адміністративним судом визнано протиправними дії Відповідача та покладено на нього обов`язки щодо здійснення перерахунку і виплати Позивачу пенсії. Проте судове рішення у повному обсязі виконано не було. На час звернення до суду розмір нарахованої на виконання судового рішення, але не виплаченої пенсії, становить 109\~000,68 грн. Вважає, що протиправними діями Відповідача, що виразилися у несвоєчасному нарахуванні, невиплаті пенсії у повному обсязі, а також бездіяльністю щодо тривалого невиконання рішення суду, йому заподіяна моральна шкода. Ухвалою суду від 11.02.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного судового засідання без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти задоволення позову заперечує, вказує на відсутність доказів завдання моральної шкоди. В обґрунтування зазначених доводів Відповідач посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06.04.2023 у справі № 200/5144/20-а, від 27.11.2019 у справі № 750/6330//17. Зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що підтверджують факт заподіяння шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) Відповідача. Також Відповідач зазначає у відзиві, що сам лише факт невиплати заборгованості, яка утворилась внаслідок перерахунку пенсії Позивача і яка буде йому виплачена в порядку черговості при надходженні коштів відповідного цільового призначення є недостатньою обставиною для відчуття у Позивача почуття страждання або приниження. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Позивач відповідь на відзив не надав. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач з 02.12.2006 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного Фонду України в Чернігівській області як отримувач пенсії за вислугу років, згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», що підтверджується пенсійним посвідченням (а.с. 6) та встановлено судовим рішенням, яке наведене нижче. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 у справі № 620/13960/21, яке набрало законної сили 13.01.2022, визнано протиправними дії Відповідача щодо відмови у проведенні позивачу перерахунку розміру, раніше призначеної пенсії на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернігівській області» від 04.08.2021 № 33/45-1712, що враховується для перерахунку пенсії, з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, зобов`язано Відповідача зробити відповідний перерахунок, що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру судових рішень. На виконання рішення суду Відповідач 01.12.2019 здійснив перерахунок пенсії Позивачу та розпочав її виплату з 01.09.2022. Також на виконання вказаного рішення суду, унаслідок проведеного перерахунку, відповідачем нараховано Позивачу доплату до пенсії за період з 01.12.2019 по 31.08.2022 у розмірі 109\~000,68 грн, що підтверджується розрахунком на доплату (виплату, утримання) пенсії (а.с. 13). У зв`язку із невиконанням вказаного рішення суду, Позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Державним виконавцем 15.06.2022 за виконавчим листом Чернігівського окружного адміністративного суду відкрито виконавче провадження №69231460. Факт невиконання судового рішення в частині проведення виплати, стягнутої судом на користь Позивача суми пенсії також підтверджується листуванням з Відповідачем (а.с. 7-9) та Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 11-12). Зокрема, у відповіді на заяву Позивача від 24.12.2024 (а.с. 7-8), листом від 13.01.2025 № 508-18088/Т-02/8-2500/25 (а.с. 9) Відповідач визнав наявність заборгованості перед Позивачем по виплаті доплати до пенсії, обчисленої на виконання рішення суду та вказав, що її погашення буде здійснено при проведенні фінансування Пенсійним фондом України виплатних відомостей для здійснення цих виплат у межах відповідних бюджетних призначень. На даний час рішення суду в частині виплати нарахованої пенсії за період з 01.12.2019 по 31.08.2022 у розмірі 109\~000,68 грн залишається невиконаним. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до статті 56\~Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Право на судовий захист гарантується Конституцією України (ст. ст. 8, 56, 129-1), міжнародними договорами України і включає, у тому числі, і право на виконання судового рішення у розумний строк, яке реалізується за допомогою створення державою умов і забезпечення виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст. 129-1 Конституції України, пункт перший ст. 6 Конвенції). Конституція України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Ці положення також відображені у ст. ст. 1, 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», із уточненням щодо кола осіб, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об`єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України. Відповідно до\~ч.\~1ст.\~23\~ Цивільного кодексу України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ч. ч. 2, 3\~ст. 23 Цивільного кодексу України\~моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі\~ст. 1167 Цивільного кодексу України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З урахуванням комплексного аналізу статей 3, 15, 16, 23, 1167 Цивільного кодексу України компенсація за порушення права на виконання судового рішення у розумний строк як захід відповідальності держави має на меті відшкодування заподіяної немайнової шкоди фактом порушення процедурних умов, що забезпечують реалізацію цього права упродовж розумного строку, незалежно від наявності чи відсутності вини органів, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, інших державних органів та їх посадових осіб, хоча законом у цьому випадку передбачена умисна форма вини особи, що завдала моральної шкоди. Розглядаючи вимоги про компенсацію, суд встановлює факт порушення права на виконання судового рішення в розумний строк, виходячи зі змісту судових актів та інших матеріалів справи з урахуванням правової та фактичної складності справи, поведінки заявника, ефективності та достатності дій суду або судді, що здійснюються з метою своєчасного розгляду справи, ефективності та достатності дій органів, організацій або посадових осіб, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, характер дій та діяльності, спрямованих на своєчасне виконання судового акта, загальної тривалості провадження у справі і виконання судового акта. Оскільки сам факт порушення права на виконання судового акта в розумний строк свідчить про заподіяну немайнову шкоду (порушення права на судовий захист), її відшкодування не залежить від вини органу або посадової особи. Особа, яка звернулася із заявою про компенсацію, не повинна доводити наявність цієї шкоди. Встановлення факту порушення права на виконання судового акта (рішення) в розумний строк є підставою для присудження компенсації. Згідно з\~ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ\~Конвенція про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~від 04.11.1950\~ та практику Суду як джерело права.\~ Відповідно до судової практики Європейського суду судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні. Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» №2132/02, пп. 24-27, від 13 червня 2006 року) «Ліпісвіцька проти України», заява № 11944/05, рішення від 12 травня 2011 року. У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» від 12 жовтня 2017 Європейський суд посилається на рішення у справі «Бурдов проти Росіїї (№2), де, зокрема, вказано, що у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий прогрес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу. Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 01.07.2010 зокрема зазначив: Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення у справі «Антипенко проти Російської Федерації», скарга № 33470/03, § 82; у справі «Пшеничний проти Російської Федерації», скарга № 30422/03, § 351; у справі «Гарабаев проти Російської Федерації, скарга № 38411/02, § 113. Згідно з п. 4 ст. 263 ЦПК України при\~виборі і\~застосуванні норми права до\~спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в\~постановах Верховного Суду. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у свої постанові від \~27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц вказала, що\~належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд\~є органом,\~який забезпечує\~збирання,\~акумуляцію та\~облік страхових\~внесків,\~призначає пенсії\~та готує\~документи для\~її виплати,\~забезпечує своєчасне\~і в\~повному обсязі\~фінансування виплати\~пенсій,\~допомоги на\~поховання,\~виплат за\~видами загальнообов`язкового\~державного соціального\~страхування,\~здійснює контроль\~за цільовим\~використанням коштів\~Пенсійного фонду. Отже, відповідно до покладених законом завдань і функцій, Пенсійний фонд України в особі уповноважених територіальних органів є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій та одночасно учасником цивільних правовідносин щодо відшкодування шкоди, завданої діями його підрозділів та посадових осіб. Частиною 1 ст. 3\~Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»\~встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 ЦПК України). Критерії оцінки судом наданих сторонами доказів визначені у ст. ст. 77-80 ЦПК України. В ході судового розгляду даної справи обставини, на які посилався Позивач знайшли своє підтвердження доказами, які суд визнає належними і допустимими, оскільки вони логічно пов`язані між собою. Судом, зокрема, встановлено, що діями Відповідача Позивачу спричинено моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях через порушення прав, неможливості реалізувати своє конституційне право на належний розмір пенсії. Крім того, Позивачу доводилося неодноразово звертатися до Відповідача з метою реалізації свого права на підвищення пенсії, що призводило до порушення звичайного способу життя Позивача. Тривале невиконання судових рішень викликало у нього відчуття несправедливості, зневіри у справедливість, моральну напругу, стурбованість тривалістю виконання судових рішень та невизначеністю термінів виконання. Протиправні дії Відповідача щодо не здійснення своєчасного перерахунку і невиплати в перерахованому (збільшеному) розмірі пенсії та тривале зволікання у виконанні цього обов`язку, що підтверджено вказаним вище рішенням суду, яке набрало законної сили та до теперішнього часу залишається не виконаним, негативно впливає на моральний стан Позивача. Натомість, суд не погоджується з доводами Відповідача про відсутність\~належних та\~допустимих доказів\~на підтвердження\~факту заподіяння\~Позивачу моральної\~шкоди,\~недоведеність причинного\~зв`язку\~між неналежним\~контролем за\~виконанням судового\~рішення та\~настанням тих\~негативних наслідків,\~про які\~він вказує.\~Такі доводи\~не заслуговують\~на увагу,\~оскільки протиправність\~дій Відповідача\~ встановлена\~судовим рішенням\~у іншій\~справі та\~у суду\~відсутні підстави\~для переоцінки\~встановлених доказів\~та фактів,\~вина Відповідача\~у даному\~випадку презюмується.\~Наявність моральної\~шкоди є\~доведеною,\~оскільки у\~зв`язку\~з бездіяльністю\~Відповідача,\~встановленою судовим\~рішенням,\~та тривалим\~невиконанням рішення,\~Позивачу довелося\~прикладати додаткові\~зусилля для\~організації свого\~життя. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 04.12.2024 у справі № 522/10157/20, ЄСПЛ у цих справах виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не спричинили вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди. Також суд не погоджується з висновками Відповідача, що невиплата грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, оскільки завдання моральної шкоди Позивач обґрунтовував не лише тим, що судове рішення не виконується, а й тим, що з вини Відповідача йому неправильно обчислювався розмір пенсії і вона виплачувалась в заниженому розмірі, що підтверджено судовим рішенням. Крім того, як наголосив Європейський суд з прав людини у рішенні, ухваленому 07.05.2002 року у справі «Бурдов проти Росії», для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування. У справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) (п. 26) ЄСПЛ зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №750/1591/18-ц зазначила, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, пункт 44, від 20.07.2004) зауважив, що держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26.04.2005 у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19.02.2009 у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06). Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган. Посилання Відповідача\~на правові\~позиції Верховного\~Суду,\~наведені у\~постановах \~від 06.04.2023\~у справі\~№ 200/5144/20-а,\~від 27.11.2019\~у справі\~№ 750/6330//17 є помилковими, оскільки правовідносини та встановлені судами фактичні обставини у вказаних справах і цій справі не є тотожними. Отже, протиправними діями Відповідача щодо ненарахування та невиплати Позивачу належних сум пенсії порушено, гарантоване Конституцією та Законами України, Протоколом 1 до «Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 4\~листопада 1950\~року, право Позивача на отримання та мирне володіння майном, що знайшло своє підтвердження належними та допустимими доказами. Розмір відшкодування моральної шкоди входить до предмета доказування. При визначенні розміру стягнення суд ураховує тривалість невиконання рішень суду понад два з половиною роки, сумарний розмір коштів, які не були своєчасно нараховані та, як наслідок, не виплачені Позивачу 109\~000,68 грн. З урахуванням характеру та тривалості моральних страждань Позивача, негативних наслідків від перенесених ним моральних та психоемоційних травм, виходячи із засад розумності, справедливості, виваженості, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та стягнути у рахунок відшкодування моральної шкоди 6 000 грн. Саме такий розмір стягнення забезпечить належну сатисфакцію отриманої Позивачем моральної шкоди та не призведе до надмірного його збагачення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» і судовий збір при подачі позову не сплачував, тому питання про розподіл судового збору судом не вирішується.

Outcome: partial