Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

У своїй позовній заяві позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 20 липня 2021 року в сумі 12120 (дванадцять тисяч сто двадцять) доларів США. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 20 липня 2021 року, між ним та відповідачем, було укладено договір позики, за яким відповідач зобов`язався повернути йому борг в сумі 13600 доларів США в обумовлені пунктом 4 Договору строки, а саме: 300 (триста) доларів США 00 центів до 20.02.2022 року, 300 (триста) доларів США 00 центів до 20.03.2022 року, 300 (триста) доларів США 00 центів до 20.04.2022 року, 300 (триста) доларів США 00 центів до 20.05.2022 року, 300 (триста) доларів США 00 центів до 20.06.2022 року, 300 (триста) доларів США 00 центів до 20.07.2022 року, 300 (триста) доларів США 00 центів до 20.08.2022 року, 300 (триста) доларів США 00 центів до 20.09.2022 року, 300 (триста) доларів США 00 центів до 20.10.2022 року, 300 (триста) доларів США 00 центів до 20.11.2022 року, 300 (триста) доларів США 00 центів до 20.12.2022 року, 10300 (десять тисяч триста) доларів США 00 центів до 20.01.2023 року. В зазначені терміни відповідач своє зобов`язання не виконав. На виконання умов договору позики відповідач здійснив чотири платежі по 370 доларів США відповідно до погодженого графіку на загальну суму 1480 доларів США. Решта сума боргу за договором позики станом на день звернення до суду, яка становить 12120 доларів США, відповідачем не повернута. У судове засідання позивач не прибув, направив до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив заслухати справу в його відсутності, не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час розгляду справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу у його відсутності з ухваленням заочного рішення та при наявних матеріалах справи, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін у порядку визначеному ст. 247 ч. 2 ЦПК України, з ухваленням заочного рішення. Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно договору позики, який укладено між сторонами 20 липня 2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 13600 доларів США, які зобов`язався повернути згідно графіка визначеного договором. На часткове виконання умов договору, відповідач здійснив чотири платежі по 370 доларів США відповідно до погодженого графіку на загальну суму 1480 доларів США. На момент звернення до суду, заборгованість згідно вказаного договору становить 12120 доларів США. Відповідно до ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається в простій письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошову суму, що була передана останньому в строк, встановлений договором. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує наведений нижче висновок, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач, зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач не дотримався та не виконав умови договору позики, що ним не спростовано, тому вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ухвали суду від 26.11.2024 позивачу було відстрочено сплату судового збору за подання до суду позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі. Відповідно до підпунктів 1, 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Позивач звернувся до суду з позовом 25.11.2024, тому розрахунок судового збору здійснюється згідно офіційного курсу гривні щодо долара США, що станом на 25.11.2024, згідно курсу НБУ становив за 1 долар - 41,3193 грн., тобто позивач заявив майнову вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 500789,91 грн, а відтак відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» він при зверненні з позовом повинен був сплатити судовий збір в розмірі 5007 грн.90 коп. (1% від ціни позову), який на користь держави підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved