Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

18.04.2024 року [PERSON] звернулася до Кілійського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, в якій з урахування уточнень просить позбавити громадянина України [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його сина - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона та [PERSON] є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із нею та перебуває на її повному утриманні. При цьому відповідач практично не бере участі у житті сина, не з`являється, дитиною не цікавиться та жодним чином не бере участі у його вихованні, утриманні, спілкуванні та розвитку, не виконує батьківських обов`язків. Зазначає, що відповідно до характеристики [PERSON] , [INFO] , наданої Кілійським закладом дошкільної освіти ясла - садок «Дельфін» Кілійської міської ради, вбачається, що батько дитини життям дитини в садочку не цікавиться і участі у вихованні дитини не приймає. При цьому, відповідно до акту обстеження складеного депутатом Кілійської міської ради, дитина перебуває на утриманні матері, яка займається його вихованням, приділяє достатньо часу сину, оскільки батько практично не бере участі у житті дитини. Після розірвання шлюбу взагалі не з`являється, дитиною не цікавиться та жодним чином не бере участі у його вихованні, утриманні, спілкуванні та розвитку. З урахуванням викладеного, [PERSON] звернулася до суду із відповідним позовом. Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області (суддя Балан М.В.) від 22.08.2024 року цивільну справу №502/931/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про позбавлення батьківських прав передано на розгляд до Київського районного суду м. Одеси. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 17.10.2024 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про позбавлення батьківських прав.Призначено підготовче засідання. Заяву [PERSON] про витребування доказів було задоволено частково. Витребувано у Служби у справах дітей Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області висновок про доцільність (або недоцільність) позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його сина [PERSON] , [INFO] . В іншій частині клопотання було відмовлено. 21.01.2025 року до суду з Служби у справах дітей Кілійської міської ради надійшло рішення виконавчого комітету Кілійської міської ради від 27.12.2024 року №599 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування «Про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] ». У підготовчому засіданні 11.02.2025 року було закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання 20.03.2025 року позивачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, проте 19.03.2025 року від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області в судове засідання 20.03.2025 року не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, проте надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, також просила при розгляді справи врахувати рішення виконавчого комітету Кілійської міської ради від 27.12.2024 року №599. Відповідач [PERSON] , в судове засідання 20.03.2025 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повідомлення на адресу за якою він зареєстрований, відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, у судове засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Приймаючи до уваги, що судове відправлення було повернуто поштою із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», суд зазначає, що відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Як встановлено судом у судовому засіданні, громадянка [PERSON] , [INFO] та громадянин [PERSON] , [INFO] , перебували у шлюбі з 14.02.2018 року. Відповідно до свідоцтва про народження, [INFO] народився [PERSON] , батьками записано [PERSON] та [PERSON] . Згідно з рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 04.02.2024 року по справі №502/2029/19, шлюб між сторонами було розірвано. Згідно з характеристикою, наданою Кілійським закладом дошкільної освіти ясла-садок «Дельфін» Кілійської міської ради [PERSON] відвідує садок регулярно. Дитина виявляє інтерес до навчальних занять, виконує завдання вихователя. Має дружні стосунки з однолітками. Мати постійно цікавиться вихованням сина, батько життям дитини не цікавиться, у вихованні не приймає участі. Згідно з інформацією від 08.08.2024 року №558, наданою Комунальним некомерційним підприємством «Кілійський центр первинної медико-санітарної допомоги» Кілійської міської ради малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю у квартирі бабусі, матір виконує усі рекомендації лікаря. З метою перевірки умов проживання дитини спеціалістами Служби у справах дітей Кілійської міської ради 04.11.2024 року був проведений рейд за адресою: [ADDRESS] , де мешкає дитина, та було встановлено, що умови проживання задовільні. Будинок складається з двох житлових кімнат, кухні, коридору. В приміщенні чисто та охайно, продукти харчування є в наявності. У дитини є окрема кімната, мебльована всім необхідним для проживання. Дитина забезпечена усім необхідним для розвитку та виховання. Спеціалістами Служби у справах дітей Кілійської міської ради в ході спілкування з [PERSON] в телефонному режимі встановлено, що останній повідомив, що він з сином не спілкується та не приймає участі у житті дитини, також він зазначив, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення виконавчого комітету Кілійської міської ради від 27.12.2024 року №599 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування «Про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] », виконавчий комітет Кілійської міської ради як орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, ч. 2 ст. 155 СК забезпечує, в першу чергу, інтереси дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В силу ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При прийнятті рішення у наявній справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно ст. ст. 111, 112 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 114 вищенаведеного вище Закону). В силу ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (ст. 55 ЦК України). Відповідно до ст.63 Цивільного кодексу України, опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Частиною 4 ст.167 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Таким чином, в ході судового розгляду справи достеменно встановлено, що батько [PERSON] малолітнім сином не опікується та не переймається його життям, з ним не спілкується, тобто ухиляється від виховання дитини та свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. [PERSON] , [INFO] проживає з матір`ю [PERSON] , яка здійснюють догляд за ним, матеріально його утримує, створює належні умови для проживання, навчання та розвитку природних здібностей дитини. За таких обставин, враховуючи перш за все інтереси дитини [PERSON] , [INFO] , суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] . При вирішенні спору суд має виходити з положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Outcome: approved