Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. У жовтні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив , що з 12.07.2002 його батьки [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі . Від шлюбу батьки мали трьох дітей повнолітніх синів [PERSON] , [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . [INFO] старший брат позивача, [PERSON] , загинув . У липні 2024 року мати позивача, [PERSON] , виїхала за кордон на заробітки . [INFO] помер батько позивача, [PERSON] . Молодший брат , позивача, [PERSON] , залишився без опіки , мати відмовляється повертатися додому та займатися вихованням малолітнього сина .З липня 2024 року відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини , не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчанням сина , не займається підготовкою до самостійного життя дитини , не забезпечує одягом , харчуванням та іншими потребами, які необхідні дитині для повноцінного життя. На протязі зазначеного часу відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків . Позивач просить позбавити відповідачку батьківських прав ; стягнути з [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. Заяви , клопотання , інші процесуальні дії . Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 11.11.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами позовного загального провадження, підготовче засідання призначено на 05.12.2024. 05.12.2024 ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області , витребувані докази у справі. Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 11.02.2025 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті на 26.02.2025. У судовому засіданні позивач підтримав позов , просить задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася , надіслала поштовим зв`язком заяву про розгляд справи у її відсутність , позов визнала , просить задовольнити позов та позбавити її батьківських прав відносно сина [PERSON] , оскільки перебуває за межами України на заробітках та не може забрати дитину до себе , так як графік роботи не передбачає можливості займатися вихованням сина. Представник третьої особи підтримав позов , просить задовольнити, оскільки відповідачка самоусунулася від виховання дитини та не збирається повертатися до України. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Судом установлено, що з 12.07.2002 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі , про що свідчить свідоцтво про одруження серії [NUMBER] видане Краснокутським відділом реєстрації актів громадського стану Харківської області від 12.07.2002 . (а.с.21). Від шлюбу сторони [PERSON] та [PERSON] мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснокутського районного управління юстиції Харківської області від 24.01.2013 . (а.с.12). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Краснокутською селищною радою Богодухівського району Харківської області від 07.10.2024 , батько дитини , [PERSON] , помер [INFO] в м.Харкові . ( а.с. 20) Позивач є рідним братом малолітнього [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] видане Краснокутським відділом реєстрації актів громадського стану Харківської області від 12.07.2002, де в графі батьки записані : батько [PERSON] та мати [PERSON] ( а.с. 26) Рідний брат позивача та малолітнього [PERSON] , [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого Краснокутським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Харків) від 18.05.2022 . ( а.с. 25 ) Згідно витягу №1136 про зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб , виданого адміністратором відділу " Центр надання адміністративних послуг " апарату Краснокутської селищної ради Л.Мізік від 09.10.2024 , [PERSON] зареєстрований разом з [PERSON] , 2013 року народження , [PERSON] по [ADDRESS] . ( а.с. 22 ) Згідно характеристики виданої директором Краснокутського ліцею №1 Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області , [PERSON] є учнем 6-А класу , систематично відвідує дистанційні зайняття , онлайн - уроки без поважних причин не пропускає , навчається на достатньому рівні .Повністю забезпечений шкільним та спортивним одягом , взуттям , а також необхідним навчальним приладдям. Мати дитини перебуває за кордоном , тому дитина опікується старшим братом [PERSON] , який цікавиться його навчанням , слідкує за його успішністю та поведінкою. Регулярно відвідує батьківські збори , завжди на зв`язку з класним керівником та вчителями . ( а.с.23 ) Як зазначено в акті обстеження житлових та матеріально-побутових умов від 09.10.2024 , складеним комісією у складі депутата Краснокутської територіальної громади В.Мацюк та свідків - сусідів [PERSON] і [PERSON] , були обстежені умови проживання сім`ї [PERSON] за адресою : [ADDRESS] . Будинок загальною площею 57,50 кв.м , має 2 кімнати , будинок та подвір`я охайні , продукти харчування в достатньому обсязі . Мати дитини знаходиться за кордоном , залишила дітей з батьком, який помер в 2024 році . Дитина [PERSON] опікується старшим братом [PERSON] ( а.с. 24 ) У судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду , що вона проживає по сусідству з сім`єю [PERSON] . Їй відомо було зі слів відповідачки , що вона поїде за кордон на заробітки . На протязі півроку свідок не бачила [PERSON] по місцю проживання . Молодша дитина [PERSON] проживає разом зі старшим братом, позивачем у справі , дитина доглянута , навчання не пропускає . Щодо факту ухилення відповідачки від батьківських обов`язків по вихованню дитини [PERSON] , свідку не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила , що є сусідкою позивача та сім`ю [PERSON] знає давно як односельців . Влітку 2024 року відповідачка повідомила свідку , що виїжджає за кордон на заробітки. Скарг на дану сім`ю від сусідів не було. Свідку не відомі факти про ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини . Разом з тим, вказані обставини у достатній мірі не свідчать про те, що відповідачка умисно не виконувала батьківські обов`язки. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Таких обставин у даній справі судом не встановлено. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Положення вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами законів України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Разом з цим суд зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Краснокутської селищної ради від 07.01.2025 , орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] .( а.с. 73-75) Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки він має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч. 5,6 ст. 19 СК України). Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , є недостатньо обґрунтованим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Цей висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Висновок органу опіки та піклування винесений без врахування всіх обставин, у зв`язку з чим він не підтверджує вини [PERSON] в ухиленні від виконання батьківських обов`язків та не містить належного обґрунтування доцільності позбавлення її батьківських прав. Заява [PERSON] від 10.12.2024 , надана органу опіки та піклування , про те , що вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина , на думку суду, не підтверджує винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків , суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини . Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Під час вирішення справи, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06 травня 2020 року під час розгляду справи № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) , від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) , в яких зазначено, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 травня 2024 року у справі № 212/95/23 (провадження № 61-2017св24), від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23 (провадження № 61-16570св23), від 15 січня 2025 року у справі № 384/170/23 (провадження № 61-10829св24). Також , [PERSON] 21.10.2024 , поштовим зв`язком, до суду направила заяву, у якій зазначила, що з позовом про позбавлення її батьківських прав згодна, просила розглядати справу за її відсутності. У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладені норми права, суд наголошує , що заява відповідачки від 21.10.2024 , в якій вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. У постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Таким чином заява відповідачки [PERSON] про визнання позову та позбавлення її батьківських не є достатньою підставою для задоволення позову та позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , оскільки вона не відповідає інтересам дитини. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку [PERSON] щодо ухилення від участі у вихованні сина , умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд дійшов висновку про невстановлення правових підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно її малолітньої дитини. При цьому відповідачку [PERSON] слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини [PERSON] , поклавши на орган опіки та піклування Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області , контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачкою. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання дитини суд зазначає наступне. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України (далі -СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх праві не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В силу ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. В силу ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до положень частини 1 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно роз`яснень, які викладені у п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.06.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» та ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей. Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється, як найкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на те, що відповідачка [PERSON] працездатна, стягнень за іншими виконавчими листами не має, враховуючи її стан здоров`я, стан здоров`я і матеріальне становище дитини [PERSON] , суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині стягнення аліментів , оскільки він підтверджений належними, достатніми та допустимими доказами та стягнути з відповідачки на користь дитини аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. На думку суду, даний розмір аліментів буде розумним і справедливим, а також достатнім для забезпечення мінімальних потреб дитини та не буде ставити у скрутне становище платника аліментів. Згідно ст.191 ч.1 СК України аліменти на утримання дітей необхідно стягувати з дня пред`явлення позову, а саме з 11.10.2024 . Поряд з тим, згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Щодо судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно абзацу 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3028,00 грн. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дорівнює 1 211 грн 20 коп. Оскільки позивач, на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору при поданні позову про стягнення аліментів, з урахуванням вище викладеного, з відповідачки підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 1 211 грн 20 коп . Окрім того , позивачем сплачено за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав судовий збір у сумі 1211,20 грн , що підтверджено квитанцією №67 від 11.10.2024. У зв`язку з тим , що в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав позивачу відмовлено , то сплачений судовий збір стягненню з відповідачки на користь позивача не підлягає.

Outcome: partial