Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

12 червня 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог є приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Комаров В.А. про визнання недійсним договору дарування №471 від 27 березня 2023 року житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Комаровим В.А. та припинити право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок. В обґрунтуванні позовних вимог посилається на те, що 27 березня 2023 року укладено договір дарування між сестрою позивачки - [PERSON] та матір`ю позивачки, [PERSON] . На підставі вказаного договору відповідач набула право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Про наявність вказаного договору дарування житлового будинку [PERSON] дізналася після смерті матері [PERSON] , коли звернулася до нотаріуса, з метою отримання спадщини. Позивачка зазначає, що враховуючи значну втрату зору, важкий психічний стан, перенесений інсульт, договір дарування не міг бути підписаний дарувальником - [PERSON] . Окрім того, протягом усього життя матері саме позивачка опікувалася та доглядала її та батьківський будинок. Волевиявлення померлої [PERSON] викладено на аркуші паперу, написаного власноручно у присутності позивачки. Мати фактично заповідала будинок їй, як дочці, яка за нею доглядала. В свою чергу відповідачка не доглядала матір, не допомагала позивачці утримувати будинок матері, проте з метою гарантування переходу батьківського будинку у її власність, ініціювала складання вищевказаного договору дарування. При складанні договору дарування мати не розуміла своїх дій та правових наслідків укладання такого договору та помилково вважала договір дарування договором довічного утримання, оскільки вважала, що передаючи майно відповідачці отримає взамін догляд за нею. Враховуючи викладене, позивач вважає, що є всі підстави для визнання договору дарування житлового будинку №471 від 27 березня 2023 року недійсним. Ухвалою суду від 27 червня 2024 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального провадження. 25 липня 2024 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позивач спотворює дійсні обставини, які передували укладенню договору дарування на користь відповідачки, а підстави визнання правочину недійсним є надумані, безпідставні та не підтверджені жодними доказами. Мати відповідачки, [PERSON] померла у віці 85 років, в силу свого похилого віку дійсно потребувала турботи та участі у її житті, догляду за здоров`ям та допомоги по господарству, проте вона розуміла значення своїх дій і мала ясність розуму. Відповідачка завжди допомагала матері, привозила продукти харчування, медикаменти, допомагала в утриманні будинку, а з осені 2023 року мати відповідачки проживала разом з нею у квартирі за місцем проживання [PERSON] . Дійсно позивачка проживала у період з жовтня 2022 року по лютий 2023 року разом з матір`ю, проте під час спільного проживання в них виникали часті сварки та непорозуміння. Відповідач вказує, що при укладенні договору дарування нотаріусом було роз`яснено матері, як стороні договору, вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків вчинюваного правочину, що підтверджується її особистим підписом у договорі дарування. 15 серпня 2024 року третя особа, приватний нотаріус Комаров В.А. подав до суду заперечення на позов в якому зазначив, що оспорюваний договір дарування був посвідчений з дотриманням вимог чинного законодавства. Гр. [PERSON] підтвердила нотаріусу свій намір подарувати своїй дочці, [PERSON] належний їй житловий будинок та земельну ділянку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . При посвідченні зазначеного вище договору дарування особи сторін та їх дієздатність було встановлено, а також встановлено належність гр. [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки. Ухвалою від 22 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідач та її представник, адвокат Деречна О.В. в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обґрунтування зазначені у відзиві. Третя особа в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Допитаний в судовому засіданні 15 січня 2025 року свідок [PERSON] пояснив, що перебуває у шлюбі з відповідачкою з 1983 року. Мати сторін у справі, за станом здоров`я, потребувала сторонньої допомоги, проте розуміла значення своїх дій, проблем із зором не було. Оскільки, [PERSON] перебувала у складних відносинах зі своєю донькою [PERSON] вона вирішала будинок подарувати іншій доньці - [PERSON] . Позивач під час розгляду справи по суті відмовилася від допиту свідків [PERSON] , медичної сестри [PERSON] (прізвище невідоме), [PERSON] , [PERSON] [PERSON] . Вказана відмова, за згодою відповідача та його представника, була також прийнята судом. Відповідач та її представник під час розгляду справи по суті відмовилися від допиту свідка [PERSON] . Вказана відмова, за згодою позивача, була також прийнята судом. Суд заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази у справі, приходить до слідуючого висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). За змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] померла [INFO] .(а.с.44) Після смерті [PERSON] в спадковому реєстрі 19 березня 2024 року заведено спадкову справу № 72165862.(а.с.61) Також судом встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідачка [PERSON] та позивачка [PERSON] є доньками померлої [INFO] [PERSON] 27 березня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, що посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Комаровим В.А. та зареєстрований в реєстрі за № 471. (а. с. 50) Згідно з п.п. 1.1., 1.2 договору [PERSON] передала майно (подарувала) у власність [PERSON] безоплатно, а [PERSON] прийняла у дар: житловий будинок з господарсько-побутовими надвірними будівлями/спорудами та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.1.3 договору встановлено, що будинок та земельна ділянка належить дарувальнику на праві особистої приватної власності. За змістом п. 3.1. сторони договору підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Комарова В.А. Особи сторін, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки перевірено. З наданого приватним нотаріусом Комаровим В.А. заперечення судом встановлено, що при укладанні договору дарування нотаріусом роз`яснено гр. [PERSON] поняття та порядок складання заповіту, порядок та наслідки укладання договору довічного утримання, а також порядок та правові наслідки укладення договору дарування. Гр. [PERSON] підтвердила нотаріусу свій намір подарувати своїй дочці, [PERSON] належній їй житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачка обґрунтовуючи вимоги посилається на те, що як донька померлої [PERSON] протягом усього життя матері опікувалася нею, лікувала, доглядала за батьківським будинком та волевиявлення матері (заповіт) викладено на аркуші паперу, написаного власноручно у присутності позивачки. [PERSON] при укладені договору дарування житлового будинку та земельної ділянки з [PERSON] в силу свого віку та стану здоров`я помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: на момент укладення правочину не мала наміру укладати договір дарування, який було укладено замість договору довічного утримання, помилилася стосовно правової природи правочину, прав і обов`язків сторін, оскільки перебуваючи у похилому віці потребувала догляду та допомоги від [PERSON] . Суд зауважує, що позивачем не доведено, що [PERSON] за своїм віком не правильно сприймала факти та обставини укладення оспорюваного правочину та на момент укладення договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, [PERSON] усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та їй роз`яснювався його зміст. Нотаріусом особу дарувальника було встановлено та дієздатність перевірено відповідно до вимог пункту 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Судом не встановлено обставин, за яких дії [PERSON] щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання договору дарування чи під впливом неправомірних дій дочки [PERSON] , як сторони договору, чи третіх осіб, а також впливу вікових особливостей у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди. Доказом на підтвердження позовних вимог, позивачем надано копію аркуша паперу з нібито волевиявленням [PERSON] щодо розпорядження будинком на випадок її смерті (а.с.11). Суд не приймає до уваги вказаний доказ, оскільки він не відповідає вимогам, щодо заповіту визначеними ст.1247 ЦК України. Таким чином, належних та допустимих доказів на підтвердження існування заповіту позивачем не надано. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору дарування будинку недійсним задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, суд відносить за рахунок позивача.

Outcome: dismissed