Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив позбавити [PERSON] батьківських прав у відношенні її дитини - неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з неї аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів її доходів, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на користь державного закладу, в якому буде перебувати дитина або опікуна. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , при цьому відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 03.06.2022 року відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Так, неповнолітній [PERSON] з [INFO] перебуває на обліку дітей із сімей, які перебувають у складних життєвих обставинах у службі у справах дітей виконкому районної у місті ради, у зв`язку з самовільним залишенням місця постійного проживання. Між тим, до служби у справах дітей неодноразово надходили повідомлення щодо неблагополуччя у сім`ї відповідача. До роботи із сім`єю залучались суб`єкти соціальної роботи для вжиття заходів реагування у межах делегованих повноважень та окремо порушувались клопотання щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ст. 184 КУпАП. Так, постановами Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.10.2017 року по справі №214/5858/17, від 11.09.2023 року по справі №214/6644/23, від 10.06.2024 року по справі №214/5175/24, від 05.11.2024 року по справі №214/9015/24 та постановою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.05.2024 року по справі №211/3492/24, відповідач визнавалась винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 184 КУпАП. Разом з тим, з відповідачем неодноразово проводилась профілактично-виховна робота, але яка до бажаних результатів не призвела. 23 жовтня 2024 року відповідач відмовилась забирати неповнолітнього [PERSON] із КП «КБЛПД» ДОР, про що було складено відповідний акт про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я. Так, з відповідачем у черговий раз було проведено профілактично-розяснювальну бесіду, під час якої остання категорично відмовилась забирати сина із закладу охорони здоров`я та надала письмову заяві, в якій виклала свою згоду на позбавлення її батьківських прав у відношенні неповнолітнього [PERSON] . Представник позивача у підготовче судове засідання надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити та розглянути справу за її відсутності. Відповідач у підготовче судове засідання також надала письмову заяву, в якій пред`явлені позовні вимоги визнала у повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності. Дослідивши позовні вимоги, матеріали справи та враховуючи визнання відповідачем позову на стадії підготовчого провадження, суд уважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому засіданні за відсутності сторін, з урахуванням поданих ними заяв, зазначивши наступне. Так, відповідач є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , при цьому відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 03.06.2022 року відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с.10,11). Як убачається зі змісту позову, матеріалів справи та відповідачем не заперечується, неповнолітній [PERSON] з [INFO] перебуває на обліку дітей із сімей, які перебувають у складних життєвих обставинах у службі у справах дітей виконкому районної у місті ради, у зв`язку з самовільним залишенням місця постійного проживання. Між тим, до служби у справах дітей неодноразово надходили повідомлення щодо неблагополуччя у сім`ї відповідача. До роботи із сім`єю залучались суб`єкти соціальної роботи для вжиття заходів реагування у межах делегованих повноважень та окремо порушувались клопотання щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ст. 184 КУпАП. Так, постановами Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.10.2017 року по справі №214/5858/17, від 11.09.2023 року по справі №214/6644/23, від 10.06.2024 року по справі №214/5175/24, від 05.11.2024 року по справі №214/9015/24 та постановою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.05.2024 року по справі №211/3492/24, відповідач визнавалась винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 184 КУпАП. Разом з тим, з відповідачем неодноразово проводилась профілактично-виховна робота, але яка до бажаних результатів не призвела. 23 жовтня 2024 року відповідач відмовилась забирати неповнолітнього [PERSON] із КП «КБЛПД» ДОР, про що було складено відповідний акт про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я (а.с.12-41). Разом з тим, відповідач звернулась до начальника служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради із заявою, в якій зазначила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] (а.с.17). Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача від 21.11.2024 року, виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради вважає доцільним позбавити батьківських прав відповідача у відношенні неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.6-7). Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При цьому, в розумінні п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, який узгоджується з нормами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи встановлені обставини, суд погоджується з доводами позивача та уважає, що така поведінка та бездіяльність відповідача, як матері, суперечить інтересам її дитини, порушує права останньої, що гарантовані міжнародним та національним законодавством, позаяк матір не проявляє батьківської турботи щодо виховання сина, а відтак, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо виховання та розвитку дитини, тобто фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків та, при цьому, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими та відповідатимуть інтересам дитини на проживання у гармонійному та сприятливому для неї середовищі. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що вона не позбавляється права на побачення з дитиною, відповідно до вимог ст. 168 СК України та, відповідно до положень ст. 169 СК України, вона має право звернутись до суду із позовом про поновлення батьківських прав при зміні своєї поведінки і обставин, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. Окрім того, згідно приписів ч. 2 ст. 166 СК України, особа, яка позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку по утриманню дитини. Відповідно ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до положення ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, виходячи з положень розумності та справедливості, наявності обов`язку відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття, суд приходить до висновку про задоволення пред`явлених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь державного закладу, в якому буде перебувати дитина або опікуна, аліментів на утримання її сина у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітної плати (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи строк, з якого і до якого стягуються аліменти, суд виходить з норм ст. 180 та ч. 1 ст. 191 СК України, відповідно до яких аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, право на утримання припиняється у разі досягнення дитиною повноліття, а тому враховуючи, що зазначений позов було пред`явлено до суду 04 грудня 2024 року, суд вважає що з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання дитини саме з цієї дати і до досягнення [PERSON] повноліття. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відтак, за викладених вище обставин та з урахуванням того, що відповідач визнала пред`явлені позовні вимоги, з матеріалів справи не вбачається, що визнання нею позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд уважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а тому є такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача у дохід держави належить стягнути судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп. (1211 грн. 20 коп. - за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав та 1211 грн. 20 коп. - за позовну вимогу про стягнення аліментів).

Outcome: approved