Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

17 лютого 2025 року позивач надіслала в суд позов до Локачинської селищної ради Волинської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами в порядку спадкування. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована в [ADDRESS] , і з цього дня відкрилася спадщина на її майно, яке складається із житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] та земельних часток (паїв) розміром 4,2090 га, 2,8866 га та 3,0954 га, які розташовані на території Затурцівської (бувшої Шельвівської) сільської ради. 13 серпня 2007 року [PERSON] склала заповіт на ім`я своєї єдиної доньки [PERSON] , яка [INFO] померла. 04 липня 2017 року [PERSON] склала новий заповіт на ім`я позивача. Зазначає, що інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. 09 червня 2023 року на підставі її заяви про прийняття спадщини в приватного нотаріуса відкрито спадкову справу № 122/2023 до майна померлої [PERSON] . Позивач на частину спадщини отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Виготовивши технічну документацію на будинок, звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на вищевказаний житловий будинок, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів та запропоновано звернутися до суду для встановлення права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що є предметом даного позову. Просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Садівські Дубини Володимирського району Волинської області, а також судові витрати залишити за нею. Ухвалою судді від 06 березня 2025 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 31 березня 2025 року. Позивач у підготовче судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber» на номер телефону, зазначений у поданій позивачем заявці (а.с. 32, 42). Одночасно із позовною заявою позивач подала клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення (а.с. 33). Представник відповідача у судове засідання не з`явився також, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, що стверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с. 43 на звороті). 28 березня 2025 року від нього надійшла заява, у якій просить розгляд справи проводити без його участі та не заперечує щодо ухвалення судом рішення про задоволення позову (а.с. 44-45). Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, копію матеріалів спадкової справи № 122/2023 до майна померлої [PERSON] , суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в с. Линів Володимирського району Волинської області, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане 23 грудня 2022 року виконавчим комітетом Затурцівської сільської ради (а.с. 6, 18). Після її смерті відкрилася спадщина. Із довідки Затурцівської сільської ради Володимирського району Волинської області №78 від 25 травня 2023 року вбачається, що в с. Садівські Дубини Володимирського району Волинської області знаходиться спадкове майно, що належало [PERSON] , яка померла [INFO] та на день смерті була зареєстрована і проживала в [ADDRESS] . Спадкове майно складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, земельних часток (паїв) розміром 4,2090 га, 2,8866 га, 3,0954 га, що розташовані на території Затурцівської (бувшої Шельвівської) сільської ради. Спадкоємцем за заповітом є [PERSON] , яка на день смерті спадкодавиці проживала та було зареєстрована у [ADDRESS] . Інші спадкоємці не зверталися. Заповіт від імені померлої посвідчувався Шельвівською сільською радою 04 липня 2017 року за Р№ 19 (а.с. 18 на звороті). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено ч.1 ст.1217 ЦК України. Як вбачається із спадкової справи № 122/2023, 13 серпня 2007 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчено секретарем Шельвівської сільської ради Локачинського району Волинської області Подаш Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 36, у якому все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося своєму своїй дочці [PERSON] (а.с. 19 на звороті). 04 липня 2017 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчено секретарем Шельвівської сільської ради Локачинського району Волинської області Подаш Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 19, у якому житловий будинок з погосподарськими та надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS] , земельну ділянку (пай) загальною площею 4,2090 га, земельну ділянку (пай) загальною площею 2,8866 га, земельну ділянку (пай) загальною площею 3,0954 га, що знаходяться на території сільської ради заповіла [PERSON] (а.с. 19). Також чинність вищенаведених заповітів підтверджується копією інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 72777685 від 09.06.2023 року (а.с. 22 на звороті-23). Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Частиною 3 статті 1254 ЦК України передбачено, що кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України. для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 09 червня 2023 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Дильного І.Г. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на підставі якої нотаріус завів спадкову справу № 122/2023 до майна померлої [PERSON] (а.с. 17 на звороті). Таким чином, позивач [PERSON] прийняла спадщину, подавши відповідну заяву в строк, встановлений статтею 1270 ЦК України. Окрім того, як зазначено позивачем у позовній заяві, дочка спадкодавиці [PERSON] померла [INFO] . Інших спадкоємців за законом чи заповітом, які б прийняли спадщину або претендували на неї, судом не встановлено, із копії матеріалів спадкової справи № 122/2023 до майна померлої [PERSON] їх теж не вбачається. 12 січня 2024 року позивач отримала Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на земельні ділянки площею 0,7265 га, 0,4342 га та 2,3607 га, які розташовані на території Затурцівської сільської ради Володимирського району (колишній Локачинський район, Шельвівська сільська рада) Волинської області (а.с. 25, 25 на звороті, 26). Крім того 26 квітня 2024 року позивач отримала Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на земельні ділянки площею 1,6955 га та 0,6733 га, які розташовані на території Затурцівської сільської ради Володимирського району (колишній Локачинський район, Шельвівська сільська рада) Волинської області (а.с. 27 на звороті, 28). 29 січня 2025 року позивач [PERSON] , з метою оформлення своїх спадкових прав за заповітом після смерті [PERSON] щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , звернулася із відповідною заявою до приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. (а.с. 29). Однак, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність відповідних правовстановлюючих документів на житловий будинок, про що винесено постанову вих. №36/02-31 від 29.01.2025 року (а.с. 16, 31). Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини, які є спадковими, а позивач через відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок позбавлена права на нотаріальне оформлення своїх спадкових прав, а тому звернулася до суду. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", до компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Із копії технічного паспорта від 25 вересня 2024 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] встановлено, що рік спорудження (реконструкції) житлового будинку 1958 (до 05 серпня 1992 року) (а.с. 11-14). Відповідно до витягу з погосподарської книги № 6 за 2016-2023 роки Затурцівської сільської ради Володимирського району Волинської області, яка видана виконавчим комітетом Затурцівської сільської ради Волинської області від 23 вересня 2024 року № 231, згідно із записом в погосподарській книзі будинок з надвірними будівлями і спорудами належав [PERSON] , 1934 року народження, і знаходиться в [ADDRESS] на раніше виділеній земельній ділянці. Рік побудови будинку 1958. Свідоцтво на право власності на будинок не видавалось, речові права по даному об`єкту нерухомого майна не зареєстровано (а.с. 8). Також суд встановив, що згідно копії інформаційної довідки № 410384642 від 29.01.2025 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстру Іпотек відомості про спірний будинок відсутні (а.с. 30 на звороті). Враховуючи наведене, та оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за [ADDRESS] побудований до 05 серпня 1992 року, він не підлягає прийняттю в експлуатацію, то виданий на нього технічний паспорт та відомості з погосподарської книги свідчать про набуття [PERSON] права власності на нього. Проте, як зазначено у п. 3.3. згаданого вище Листа ВССУ, перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, суд дійшов до висновку, що позивач як спадкоємець за заповітом майна померлої [PERSON] , підставно просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом, так як інший правовий механізм оформлення таких прав відсутній. При цьому сам факт відсутності правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про оформлення права власності, за умов доведення таких обставин як належність спадкодавцю цього майна. 28 березня 2025 року від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, у якій позовні вимоги визнає. (а.с. 44). Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Враховуючи зазначені обставини, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності обставин, які визнаються відповідачем, або добровільності їх визнання, а також те, що на момент відкриття спадщини вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами належав спадкодавиці [PERSON] , інші спадкоємці, окрім позивача, які претендують на даний житловий будинок відсутні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав. Відтак, позов необхідно задовольнити, визнавши за позивачем, як спадкоємицею за заповітом, яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами. Клопотання позивача, заявлене у позовній заяві про залишення судових витрат по справі за нею, підлягає до задоволення.

Outcome: approved