Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

18 березня 2025 року до суду звернулась заявниця через свого представника [PERSON] із заявою про видачу обмежувального припису [PERSON] , згідно вимог якого просить суд видати обмежувальний припис [PERSON] на строк 6 (шість) місяців із заборонами щодо: перебування в місці проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; наближення на 50 м до місця її проживання (перебування) та інших місцях, а також особисто і через третіх осіб переслідувати [PERSON] та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. В обґрунтування заяви вказує, що заявниця є рідною сестрою [PERSON] , тобто співмешканки [PERSON] , який проживав за однією адресою з 2020 року із заявницею, батьками заявниці: [PERSON] та [PERSON] ; братом [PERSON] , сестрою [PERSON] та племінником [PERSON] , батьком якого є [PERSON] , в будинку [ADDRESS] . Вказує, що [PERSON] має постійне місце роботи, працює вантажником на ТД «Флеш Маркет». В дні отримання заробітної плати [PERSON] постійно купує алкогольні напої, які приносить до місця проживання де розпиває сам та пригощав батька, матір, сестру, після чого перебуваючи у алкогольному сп`янінні [PERSON] постійно чинив вдома сварки з рідними заявниці. Постійно висловлює словесні образи, погрожує та завдає фізичного насильства ( штурхання, побої) батькам, сестрі та брату, а також і заявниці. Його фізичне, психологічне насильство було постійно спрямовано на обмеження їх волевиявлення, приниження, що постійно викликає побоювання за свою безпеку, безпеку своїх рідних. Всі ці негативні події відбуваються в присутності племінника - [PERSON] , 2021 року народження, що негативно впливає на його виховання, формування. Так, постановою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10.04.2024 у справі № 193/567/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1\~ст. 173-2\~КУпАП, зокрема за вчинення ним відносно потерпілого [PERSON] , тобто батька заявниці, домашнього насильства фізичного характеру, з накладенням на нього адміністративного стягнення штраф у розмірі 340 гривень. Крім того, постановою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17.02.2025 по справі № 193/223/25 [PERSON] притягнено до відповідальності за вчинення відносно неї домашнього насильства, а саме: висловлювався 08.02.2025 о 22 год. 00 хв. на її адресу нецензурною лайкою, штовхав, своїми діями вчинивши адміністративне правопорушення за ч. 3\~ст. 173-2\~КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 1360 грн. з одночасним проходженням ним програми для кривдників строком на 3 місяці. Так, 08.03.2025 [PERSON] приходив до місця її проживання, де погрожував усім членам її родини. Крім того, вказує, що він дзвонить на її мобільний номер телефону, у зв`язку із чим, вона турбується за свою безпеку, боїться переслідувань [PERSON] , та з метою запобігання продовження чи повторного вчинення домашнього насильства зацікавленою особою, як щодо неї так і до інших членів її родини, з метою недопущення настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також можливих непоправних наслідків для її та інших членів родини здоров`я від дій кривдника, вона вимушена звернутися за захистом до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] .. Ухвалою суду від 19.03.2025 відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження з призначенням до судового розгляду на 21.03.2025 з викликом учасників справи. У судовому засіданні заявниця та її представник підтримали заяву у повному обсязі та просили її задовольнити з підстав викладених у ній. Заявниця пояснила, що [PERSON] на даний час проживає окремо від них, однак він одного разу їй телефонував, і 08.03.2025 приїжджав до її місця проживання, у зв`язку із чим вона непокоється за бехпеку свого здоров`я та життя. Заінтересована особа [PERSON] суду пояснив, що з 17.02.2025 і по теперішній час він проживає окремо від заявниці, своєї співмешканки [PERSON] та його дитини [PERSON] . Пояснив, що він не переслідував заявницю та не погрожував їй, останнього разу він дійсно приїжджав 08.03.2025 за адресою місця проживання заявниці для того щоб забрати свої речі, під час вказаної зустрічі він спитався у тещі чи вона його пробачить, на що вона відповіла відмовою, після цих подій більше ніколи не з`являвся за їх місцем проживання. Заперечував факт того, що він телефонував заявниці оскільки у нього навіть немає її номеру телефону. При цьому він вказав, що із співмешканкою Вітою вони разом працюють на одному підприємстві, у зв`язку із чим вони бачаться на роботі, водночас вказав, що він є біологічним батьком їх спільної дитини, має намір винайняти помешкання для їх спільного проживання окремо від батьків співмешканки та заявниці. Проти вимог заяви він не заперечує. Суд, вислухавши доводи заявниці та заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, дійшов до такого висновку. За правилами ст.2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 3 ст.\~294\~ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 82 ЦПК України). Судом встановлено, що з 2020 року і по 17.02.2025 [PERSON] проживав за однією адресою із заявницею, її батьками [PERSON] , [PERSON] , братом заявниці [PERSON] , сестрою [PERSON] , та племінником [PERSON] , 2021 року народження. Заінтересована особа [PERSON] є співмешканцем сестри заявниці [PERSON] , та біологічним батьком їх дитини [PERSON] , 2021 року народження (а. с.10). Постановою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10.04.2024 у справі № 193/567/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1\~ст. 173-2\~КУпАП, зокрема за вчинення ним домашнього насильства фізичного характеру відносно [PERSON] з накладенням на нього штраф у розмірі 340 гривень (а.с. 6-8). Постановою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17.02.2025 по справі № 193/223/25 [PERSON] знову притягнено до відповідальності за вчинення відносно [PERSON] домашнього насильства психологічного та фізичного характеру, які мали місце 08.02.2025, своїми діями вчинивши адміністративне правопорушення за ч. 3\~ст.\~173-2\~КУпАП з накладенням на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1360 грн.\~(а.с.18-20) Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених\~Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Так, правовідносини, що склалися між учасниками справи регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини. Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. 07 листопада 2011 року Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07 грудня 2017 року прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких батьки (мати, батько) і дитина (діти). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII, домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно з п. 14 ч. 1ст. 1 цього Закону, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Як визначено п. 2 ч. 1ст. 24 Закону "Про запобігання та протидію домашньому насильству", до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Частиною 2 статті 26\~вказаного Закону передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. Згідно з ч. 4 ст. 26 Закону "Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону "Про запобігання та протидію домашньому насильству", рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Водночас у п. 9 ч. 1 ст.\~1\~цього ж\~Закону вказано, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). У відповідності до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Таким чином, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису необхідно встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20). Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. За правилами статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених статтями 77-80 ЦПК України. З досліджених матеріалів справи у судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] під час проживання за однією адресою із заявницею, постійно вчиняв дії психологічного та фізичного насильства, що негативно вплинуло у тому числі і на психологічний стан як самої заявниці, так і її членів родини, оскільки він постійно вчиняв сварки із всіма членами родини заявниці при цьому створюючи психологічний тиск на всіх, внаслідок вживання алкогольних напоїв чинив сварки, вказані дії [PERSON] викликало у заявниці тривогу як за безпеку свого здоров`я та життя, так і за інших членів родини, постійне перебування її у стресовому стані, що морально пригнічували її. З кожним разом коли [PERSON] наближається до неї, для її здоров`я та життю створюється небезпека, тому з метою убезпечення як її самої так і всіх членів родини та створення здорової та благо приємної сфери життя, для убезпечення у подальшому вчинення ним неправомірних дій, суд доходить до висновку про доведеність підстав необхідності видати обмежувальний припис відносно [PERSON] , при цьому ураховуючи, що кривдник після останнього конфлікту із 17.02.2025 проживає окремо від заявниці, останнього разу він дійсно мав можливість її побачити 08.03.2025, однак ніякого конфлікту він не чинив, окрім того як з`ясувалось у судовому засіданні він до неї не телефонував, не переслідував, не погрожував, тобто наявності на даний час реальних ризиків, щодо вчинення [PERSON] протиправних дій заявником не доведено, однак такі ризики мали місце під час проживання за однією адресою, з огляду на що суд доходить до висновку щодо доцільності зменшення терміну обмежувального припису із шести місяців на п`ять місяців, що не створить надмірного тягаря для [PERSON] і водночас буде діяти у якості превентивної міри та створення безпечного існування для заявниці, для забезпечення дієвого та ефективного [PERSON] .. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 756/3859/19\~зроблено висновок, що враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у\~КУпАП\~та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. З огляду на викладене суд доходить до висновку щодо часткового задоволення заяви про видачу обмежувального припису. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відповідно до ч. 3\~ст. 350-5 ЦПК України, слід віднести на рахунок держави.

Outcome: partial