Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

Позивачка звернулась до Любашівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , в якому просила позбавити останнього батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог в позові зазначено, що позивачка та відповідач перебували у шлюбі та мають двох спільних дітей, які після розірвання шлюбу між сторонами, що мало місце у жовтні 2018 року, проживають з позивачкою. Відповідач з 2018 року не піклується про фізичний і духовний розвиток своїх малолітніх дітей, не спілкується з ними, зовсім не цікавиться їх життям та успіхами, і повністю ухиляється від своїх обов`язків по вихованню своїх дітей. Всі питання щодо виховання дітей вирішуються позивачкою самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Фактично відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по виховання своїх малолітніх дітей. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та свідомо нехтує ними, то з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дітей, позивачка вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх доньки [PERSON] та сина [PERSON] . Відповідач заперечив проти позову, посилаючись на те, що не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків і належним чином їх виконує. Зазначив, що в нього гарні стосунки з дітьми і вони регулярно спілкуються, хоча останнім часом таке спілкування відбувається значно рідше, оскільки позивачка забороняє дітям спілкуватись з відповідачем. Зауважив, що відсутність належного та частого контакту з дітьми обумовлена тим, що він проживає на відстані близько 300км від місця проживання позивачки з дітьми і через незадовільний стан здоров`я не має можливості часто відвідувати дітей наживо, а також поведінкою позивачки, яка внаслідок особистої неприязні до відповідача перешкоджає йому спілкуватись з дітьми засобами зв`язку. Окремо зазначає, що завжди в повній мірі та своєчасно сплачував аліменти, а довідавшись про існування заборгованості зі сплати аліментів, повністю оплатив таку, внаслідок чого станом на теперішній час має переплату зі сплати аліментів. Відповідач вважає, що не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків і виконує їх належним чином з урахуванням своїх можливостей, а також має намір та бажає приймати участь у вихованні свої дітей, а тому відсутні правові підстави для позбавлення його батьківських прав. 03.09.2024 Любашівським районним судом Одеської області відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 03.10.2024 Любашівським районним судом Одеської області постановлено ухвалу про передачу справи для розгляду за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси відповідно до ст. 27 ЦПК України. 29.10.2024 справа прийнята до свого провадження суддею Придніпровського районного суду м. Черкаси Скляренко В.М. 24.12.2024 судом постановлено ухвалу, якою зобов`язано орган опіки та піклування Любашівської селищної ради надати суду письмовий висновок щодо способу вирішення спору між сторонами. 15.01.2025 судом закрите підготовче провадження у справі, а справа призначена до судового розгляду по суті. 07.03.2025 на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до його доньки [PERSON] та сина [PERSON] . В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Пояснила, що відповідач не займається вихованням дітей, не приділяє їм належної уваги та спілкування і лише інколи сплачував аліменти. Визнає ту обставину, що протягом 2024 року дітям 3-4 рази приходили посилки з подарунками та ласощами від відповідача та його матері. Зазначила, що востаннє відповідач контактував з дітьми влітку 2024 року через месенджер Вайбер, коли вони місяць перебували в гостях у баби з дідом (батьки відповідача). Недостатня увага з боку відповідача до дітей призвела до того, що на теперішній час діти самі не хочуть спілкуватись зі своїм батьком та його родичами. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві. Пояснив, що відповідач понад один рік перебуває за межами території України, а тому може спілкуватись з дітьми лише дистанційно з використанням різних засобів зв`язку. Зазначив, що внаслідок складних взаємовідносин, позивачка не спілкується з відповідачем і чинить перешкоди у спілкуванні відповідача з дітьми. Натомість відповідач належно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки регулярно сплачує аліменти, надсилає дітям подарунки, придбав їм синтезатор у 2024 році. Зауважив, що лише з позову відповідач довідався про існування заборгованості зі сплати аліментів, яку одразу погасив, але згодом, коли перевірили розрахунку виконавця, то виявилося, що на теперішній час за відповідачем обчислюється переплата зі сплати аліментів на дітей, що обумовило можливість для відповідача кілька місяців поспіль не сплачувати аліменти на користь позивачки. В той же час після літа 2024 року відповідач не може додзвонитися до дітей. Представник органу опіки та піклування Любашівської селищної ради - Лозанова А.М., яка діє на підставі довіреності №412/02-20 від 15.02.2024р., - в судовому засіданні пояснила, що відповідним органом опіки та піклування був складений висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дітей, а отже вона підтримує такий висновок. Представник органу опіки та піклування м. Черкаси - Троян О.В., яка діє на підставі довіреності №99-01-21 від 04.01.2025р., - в судовому засіданні пояснила, що спеціальна комісія такого органу, в порядку співпраці з органом опіки та піклування Любашівської селищної ради, проводила обстеження місця проживання відповідача за наслідком чого встановила, що відповідач за місцем своєї реєстрації фактично не проживає, оскільки там проживає лише його мати. В телефонному режимі відповідач їм пояснив, що перебуває за межами території України і спілкується з дітьми з використанням засобів мобільного зв`язку, проте останнім часом діти не відповідають йому на його дзвінки. Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивачка та відповідач з 14.02.2014 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 18.10.2018 №507/423/18, яке набрало законної сили 19.11.2018 /а.с. 13/. Сторони мають двох спільних дітей: донька [PERSON] , [INFO] ; син [PERSON] , [INFO] /а.с. 11, 12/. Після розірвання шлюбу діти проживають разом з позивачкою у квартирі її матері в смт. Любашівка Одеської області, тоді як відповідач фактично став проживати у своїх батьків в м. Черкаси. Згідно розпорядження Любашівської районної державної адміністрації від 28.12.2018 №765/Ад-2018 «Про визначення способу участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітніми [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] » батькові надано дозвіл на побачення та спілкування з дітьми за попередньою домовленістю з матір?ю [PERSON] : щомісячно у будь-які вихідні та святкові дні, а також в інші дні на житловій площі матері або в місцях масового відпочинку на території селища Любашівка; на період літніх канікул у присутності матері на житловій площі батька або в місцях масового відпочинку /а.с. 14/. Позивачка належним чином займається утриманням, вихованням, навчанням доньки та сина, створює належні умови для повноцінного їх розвитку та виховання. Діти з першого класу навчаються у Любашівському ліцеї №2 та КЗ «Школа мистецтв» Любашівської селищної ради, де позитивно характеризуються. Відповідач не бере участі у вирішенні питань щодо виховання та навчання дітей, і протягом останніх двох років спілкується з дітьми виключно за допомогою засобів мобільного зв`язку. Відповідач є особою з інвалідністю і протягом останніх двох років фактично проживає за межами території України. На підставі судового рішення відповідач з 29.05.2018 зобов`язаний сплачувати на користь позивачки аліменти на утримання їх двох дітей - доньки [PERSON] та сина [PERSON] - в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Виконання відповідного рішення суду здійснюється державним виконавцем Другого ВДВС у м. Черкаси і станом на 09.12.2024 заборгованість зі сплати аліментів відсутня, а переплата становить 22 165,08 грн. /а.с. 82-83/. З моменту розірвання шлюбу і по теперішній час між позивачкою та відповідачем наявні емоційно напружені стосунки, внаслідок чого вони не спілкуються один з одним. У зв`язку з такою ситуацією всіма питаннями виховання дітей займається позивачка, а участь відповідача у забезпеченні батьківського піклування над дітьми фактично обмежується сплатою аліментів на утримання дітей. Відповідні обставини, окрім їх часткового підтвердження письмовими доказами, фактично визнаються сторонами, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає їх доведеними. Згідно висновку органу опіки та піклування Любашівської селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Любашівської селищної ради від 25.02.2025 №68, відповідний орган виснував про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до доньки [PERSON] та сина [PERSON] . В той же час позивачка вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та свідомо нехтує ними, внаслідок чого вона звернулась до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами наявний спір щодо належності виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків відносно сина, який регулюється нормами Сімейного кодексу України (далі - СК) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини та ст. 150 СК батьки несуть основну відповідальність щодо виховання та розвитку дитини. У частині першій статті 151 СК закріплено переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюються як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Положеннями частини другої статті 151 СК передбачено право батьків залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, але лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Варто звернути увагу, що за ухилення батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей передбачена адміністративна відповідальність (стаття 184 КУпАП). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Отже, тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, а застосування такого заходу, як позбавлення батьківських прав, є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Відповідно до правових висновків, викладених у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18), від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17 (провадження № 61-11607св19), від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17 (провадження № 61-18550св19), від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18 (провадження № 61-22060св19), від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17 (провадження №61-4149св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18 (провадження № 61-20399св19), від 13 жовтня 2021 року у справі № 359/8130/19 (провадження № 61-9758св21), позбавлення батьківських прав за п. 2 ч. 1 ст. 164 СК має такі особливості: ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками; позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК; розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§57, §58). У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що рішення про позбавлення батьківських прав має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (§49). Суд бере до уваги, що за своєю сутністю та змістом позбавлення батьківських прав є істотним заходом обмеження прав людини, тобто є значною санкцією, яка не може застосовуватись свавільно чи з формальних міркувань, оскільки зумовлює ряд істотних обмежень для фізичної особи, до якої вона застосовується. З позбавленням батьківських прав в принципі припиняються сімейні правовідносини між батьками та їх дітьми. Особа, яка позбавлена батьківських прав, втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язку щодо її виховання. Вона перестає бути законним представником дитини, втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми, не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником, не може одержувати в майбутньому тих майнових прав, що пов`язані із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (наприклад: право на утримання від дитини, право на спадкування тощо). Така особа втрачає інші права, що засновані на спорідненості із дитиною, а саме: право на виховання дитини; право на захист дитини; право на отримання аліментів від своїх повнолітніх дітей; право на спадкування майна за законом у разі їх смерті; право на дачу згоди на вчинення дітьми у разі їх віку від 14 до 18 років тих правочинів, які вони не мають право вчиняти самостійно; право на клопотання про обмеження або позбавлення неповнолітньої особи права самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами; право на відшкодування шкоди у разі смерті потерпілого; право на пенсійне забезпечення після смерті дитини. Позбавлення батьківських прав тягне втрати для батьків право на отримання призначених дітям пенсій, державних допомог та аліментів. За дитиною залишається право на спадкування за законом після батька, позбавленого батьківських прав, у порядку першої черги. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, саме до обов`язку позивача належить доказування обставин, які свідчать про умисне свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, що може бути підставою позбавлення останнього батьківських прав. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки відносно своїх дітей - доньки [PERSON] та сина [PERSON] - оскільки не приділяє достатньої уваги спілкуванню з дітьми та їх вихованню. В той же час судом встановлено, що відповідач фактично проживає і працює за межами території України, а відтак має об`єктивні перешкоди та складнощі для виконання немайнових батьківських обов`язків. Натомість сторони не заперечують наявності між ними згоди щодо визначення місця проживання дітей з матір`ю, а також ту обставину, що відповідач належним чином виконує свій обов`язок зі сплати аліментів на утримання дитини, оскільки вживає заходів для недопущення утворення заборгованості зі сплати аліментів. До того ж аналіз змісту розрахунку державного виконавця свідчить, що відповідач регулярно сплачує аліменти на користь позивачки, хоча і іноді не в повному обсязі, проте наступними платежами погашає утворену заборгованість. Таким чином сторони самі визначили певні особливості порядку їх участі у вихованні дітей. Будь-яких доказів того, що позивачка зверталась до відповідача для вирішення питань щодо виховання чи навчання їх дітей суду не надано, як і не надано суду доказів ухилення відповідача від вирішення таких питань чи вжиття заходів для їх вирішення. Також судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні стосунки, що заважає їх врівноваженому та паритетному спілкуванню на засадах взаємоповаги та взаєморозуміння. В цьому аспекті слід звернути увагу, що налагодження зв`язку між дитиною та батьками здебільшого покладається на батьків, але не виключно, оскільки істотно залежить від волевиявлення самої дитини та поведінки обох батьків. Варто звернути увагу, що можливість віддаленого спілкування дітей з батьком свідчить і про відсутність сприяння з боку матері таких дітей встановленню та налагодженню зв`язку між дітьми і їх батьком, що має особливе значення на ранніх етапах розвитку дитини. В умовах, коли дитина з раннього віку проживає лише разом з матір`ю, а батько проживає окремо, то налагодження нормального контакту між батьком та дитиною неможливе без участі у такому процесі матері дитини та її сприяння такому контакту. Окремо суд зауважує, що необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх немайнових батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. В даному ж випадку за наявними в матеріалах справи доказами судом не було встановлено в чому полягає доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, яку мету переслідує виправданість необхідності застосування такого заходу до відповідача та якої користі зазнають інтереси дітей при позбавленні їх біологічного батька батьківських прав щодо них. Отже, враховуючи встановлені обставини справи, приймаючи до уваги інтереси дитини, приписи вищенаведених норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, а також зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення батьківських прав. Таким чином, судом не встановлено достовірних обставин, які б свідчили, що відповідач свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своїх доньки [PERSON] та сина [PERSON] чи здійснює негативний вплив на дітей, а відтак позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні до суду в сумі 1211,20 грн. /а.с. 1/. Оскільки позов не підлягає задоволенню, то понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed