Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього аліменти на його користь у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22 березня 2022 року і до досягнення [PERSON] повноліття, а саме [INFO] ; стягнути з [PERSON] на його користь аліменти у розмірі 1/6 частини у усіх видів заробітку та доходу, починаючи з 25 травня 2023 року і до досягнення [PERSON] , двадцяти трьох років, а саме до [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він та його сестра [PERSON] є рідними дітьми [PERSON] та [PERSON] . [INFO] внаслідок військової агресії Російської Федерації мати позивача - [PERSON] загинула в селі Руська Лозова, Харківського району, Харківської області. Після загибелі матері позивач він та його сестра почали мешкати разом із рідною тіткою - [PERSON] , яка взяла на себе усі обов`язки по утриманню позивача та його сестри. За твердженням позивача, після смерті матері його рідний батько - [PERSON] повністю самоусунувся від свого обов`язку щодо виховання та утримання дітей. Після загибелі матері позивач не одноразово звертався до відповідача з проханням надавати матеріальну допомогу на їх з сестрою утримання, але [PERSON] відмовився. Як вказав [PERSON] , його батько оформив державну допомогу на утримання дітей та отримує її на свій особистий банківській рахунок з березня 2022 року, але надає її позивачу та його сестрі як аліменти, що протирічить положенням статті 16 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми». Відповідач офіційно працевлаштований на лінійній залізничній станції Харківської дирекції Південної залізниці та отримував заробітну плату, але коштів на утримання дітей не надає, тому позивач вимущений звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Також позивач зазначив, що 23 травня 2023 року йому виповниться повних 18 років, і так як він на даний час навчається, про що свідчить надана довідка Регіонального центру професійної освіти електротехнічних, машинобудівних та сервісних технологій Харківської області, просить стягнути з відповідача аліменти на період навчання. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 грудня 2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за останнім відомим місцем реєстрації відповідача, що відповідає приписам частини 9 статті 28 та частини 10 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 20 березня 2025 року визначено про заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання, призначене на 20 березня 2025 року, не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся завчасно, відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Разом із тим скориставшись правом, наданим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] звернувся на електронну адресу суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-63/25-вх. від 15 січня 2025 року, відповідно до якої просив розгляд справи провести за його відсутності зважаючи на наявність у нього представника - адвоката Артюшкової Світлани Леонідівни. Представник позивача - адвокат Артюшкова Світлана Леонідівна, яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АН № 1598988 від 11 січня 2025 року, у судове засідання також не з`явилась, проте 14 січня 2025 року з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи звернулась на адресу суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № 184/25-вх., відповідно до якої просила суд розгляд справи провести за її відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач, [PERSON] , у судові засідання, що призначались неодноразово, жодного разу не з`явився, хоча про дату час та місце проведення судового засідання повідомлявся завчасно за останньою відомою адресою місця реєстрації, у тому числі у відповідності до частини 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Судові повістки про виклик відповідача були повернуті на адресу суду з відміткою відділення УДППЗ «Укрпошта» - «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, у судові засідання [PERSON] викликався у відповідності до приписів частини 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності, а також відзив на позовну заяву, у відповідності до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, не надав, станом розгляду справи не цікавився. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В даному випадку відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату судового розгляду справи, враховуючи наявні в матеріалах справи довідки поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання». Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у складі колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) та у постанові від 13 травня 2024 року у справі № 755/4829/23 (провадження № 61-73св24). Окрім цього, частиною 11 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. В даному випадку суд також бере до уваги позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 та від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц, в яких зазначено, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явився у судове засідання, а сторона позивача звернулась на адресу суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, де зазначили, що проти ухвалення рішення в заочному порядку не заперечують, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з приписами частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається з матеріалів справи, позивач, [PERSON] , народився [INFO] у селі Руська Лозова Дергачівського району Харківської області, про що Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області 01 червня 2006 року в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за № 19, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 20 квітня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області (а. с. 18). Згідно вказаного свідоцтва про народження, батьками [PERSON] зазначено громадян України: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Таким чином, на підставі вказаного документу судом встановлений факт походження позивача від відповідача. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 14 вересня 2022 року Красноградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Красноградському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), вбачається, що [INFO] у селі Руська Лозова Харківського району Харківської області у віці 45 років померла [PERSON] , [INFO] , про що Красноградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Красноградському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) складений відповідний актовий запис за № 472 (а. с. 11). Відповідно до копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01 травня 2022 року № 6316-7500822233, [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , фактично має місце проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 16). З копії акту депутату Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області по виборчому округу № 1 [PERSON] від 16 березня 2023 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з [PERSON] проживають її неповнолітні племінники: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а. с. 23). Відповідно до копі акту обстеження умов проживання, складеного 16 березня 2023 року комісією у складі: начальника Служби у справах дітей Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області - [PERSON], депутату виборчого округу № 1 Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області [PERSON], бухгалтера Служби у справах дітей Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області - [PERSON] , вбачається, що діти: [PERSON] та [PERSON] проживають разом з тіткою [PERSON] , яка забрала дітей після загибелі матері під час обстрілів села Руська Лозова Харківського району Харківської області. [PERSON] є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На момент обстеження умов проживання дітей за вищевказаною адресою: батько з дітьми не проживає. Зі слів дітей, [PERSON] та [PERSON] , їх батько - [PERSON] про них не піклується, у вихованні дітей участі не приймає, їх не відвідує, фінансово допомоги не надає, тільки час від часу телефонує (а. с. 21). Також відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 22 лютого 2024 року комісією у складі: начальника Служби у справах дітей Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області - [PERSON], головного спеціаліста Служби у справах дітей Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області - [PERSON] вбачається, що на підставі заяви [PERSON] , з метою перевірки факту невиконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків було проведено обстеження умов проживання дітей: [PERSON] та [PERSON] . В ході обстеження було встановлено, що діти проживають зі своєю тіткою, [PERSON] , у будинку, який має всі зручності та якій належить останній за адресою: [ADDRESS] . Будинок та подвір`я доглянуті. Діти мають все необхідне для проживання та навчання: їжу, одяг взуття, місце для навчання, спальні місця, технічні засоби для дистанційного навчання. Батько дітей, [PERSON] , про дітей не піклується, допомоги від нього дітям не надходить, останній раз діти бачили батька 2 роки тому. При спілкуванні з [PERSON] та [PERSON] було з`ясовано, що діти бажають жити з тіткою, [PERSON] (а. с. 25 - 26). З копії довідки № 01-35/68, виданої 22 березня 2023 року Комунальним закладом «Русько-Лозівський ліцей» Дергачівської міської ради Харківської області, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , навчається у 11 класі Комунального закладу «Русько-Лозівський ліцей» Дергачівської міської ради Харківської області. Тітка [PERSON] цікавиться шкільним життям і завжди знаходиться на зв`язку з вчителем (а. с. 20). Як убачається з копії довідки № 155, виданої 29 березня 2024 року Регіональним центром професійної освіти електротехнічних, машинобудівних та сервісних технологій Харківської області, [PERSON] , [INFO] , є здобувачем освіти Регіонального центру професійної освіти електротехнічних, машинобудівних та сервісних технологій Харківської області. В закладі навчається з 01 вересня 2023 року (наказ про зарахування від 31 серпня 2023 року № 1 «З-УДЗ») за професією «Електрогазозварник. Слюсар з ремонту колісних транспортних засобів» на базі повної загальної середньої освіти. Форма навчання - бюджетна, денна, І курс, група - ЗС-38/1. З 01 вересня 2023 року освітній процес в закладі відбувається за дистанційною формою навчання згідно з розкладом. Повний термін навчання до 15 лютого 2025 року. Не знаходиться на державному забезпеченні (а. с. 15). Як убачається з матеріалів справи, позивач, [PERSON] , має неповнолітню сестру - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03 лютого 2015 року Виконавчим комітетом Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. Батьками якої є громадяни України: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а. с. 19). Із наданих позивачем доказів судом також встановлено, що відповідач [PERSON] періодично здійснював переказ грошей у сумі 2500 гривень 00 копійок та двічі по 2833 гривні 00 копійок (а. с. 12 - 14). При вирішенні дану спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та Сімейного кодексу України. Так, відповідно до положень частини 1 статті?1 та частини 1 статті?2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини 8 та 9 статті 7 Сімейного кодексу України). Приписами частини 2 статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України чітко визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». За змістом положень частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, з огляду на наведене слід зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, який передбачено у частині 4 статті 155 Сімейного кодексу України. Окрім цього, згідно приписів Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Такий припис доводить факт підвищеного захисту прав дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями статті 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У статті 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. При цьому батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 Сімейного кодексу України). Статтею 179 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 47 Цивільного процесуального кодексу України). Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 707/1319/22. Згідно з частиною 1 статті 18 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Приписами частини 4 статті 152 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Особа, якій виповнилось чотирнадцять років, може сама звернутись до суду із заявою, зокрема, про стягнення аліментів. У даній справі, позовні вимоги неповнолітнього [PERSON] стосуються безпосередньо його майнових прав як неповнолітньої особи, який станом на день подання позову уже досяг 14 років. Так, згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 20 квітня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області та копії паспорту громадянина України № [NUMBER] , виданого 16 червня 2020 року органом 6336, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] . А отже на день звернення до суду йому виповнилось повних 17 років. Таким чином, позивач має право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на своє утримання та самостійне одержання й розпорядження ними. Як вже зазначалось, у відповідності до частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Імперативними припасами частин 1 та 2 статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічне роз`яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів надане Пленумом Верховного Суду України в абзаці 3 пункту 17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина 2 статті 182 Сімейного кодексу України). За досліджених обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] не в повній мірі виконує по відношенню до свого сина батьківські обов`язки по його утримання у грошовій чи будь-якій іншій формі. Визначаючи розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача на утримання неповнолітньої дитини, суд враховує, що [PERSON] має задовільний стан здоров`я, доказів того, що останній є непрацездатним за станом здоров`я, суду не надано, як й не надано доказів того, що у останнього на утриманні ще є неповнолітні діти, яким він сплачує аліменти за рішенням суду. При цьому суд виходить з приписів статті 180 Сімейного кодексу України, якими передбачено саме обов`язок, а не право батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічні приписи містять й у статті 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в якій передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Отже, у судовому засіданні було встановлено, що відповідач матеріальну допомогу в достатньому обсязі на утримання дитини не надає, хоча є працездатною особою, як батько неповнолітньої дитини повинен утримувати свого сина до досягнення ним повноліття, а тому вимога позивач, [PERSON] в частині стягнення з відповідача, [PERSON] , аліментів на його утримання у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку й до досягнення ним повноліття підлягає задоволенню. Проте, суд звертає увагу, що частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Із даною позовною заяву позивач звернувся до суду 07 травня 2024 року, проте у своєму позові [PERSON] просить суд стягнути аліменти з відповідача, починаючи з 22 березня 2022 року і до досягнення ним повноліття, а саме [INFO] . Приписами частини 2 статті 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Отже, стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто, свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. На що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема, в постановах від 19 грудня 2019 у справі № 635/6268/18, від 27 січня 2020 року у справі № 672/198/19, від 29 січня 2020 року у справі № 756/14483/18. Верховним Судом у постанові від 18 травня 2020 року у справа № 215/5867/17 сформовано правову позицію, про те, що частиною 2 статі 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21. За загальним правилом, визначеним Сімейним кодексом України та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Суд зауважує, що обов`язок доказування у даній категорії справ покладено саме на позивача, отже, саме позивач має довести не лише факт направлення офіційних звернень, а факт умисного ухилення від виконання обов`язку по утриманню дитини після отримання відповідного звернення. Тобто, позивач має не лише підтвердити факт надіслання офіційного звернення про необхідність виконати обов`язок по утриманню дітей, а й факт отримання або відмову в отриманні такого звернення, що підтверджуватиме ухилення особи від виконання обов`язку. Відповідно до приписів частин 1 - 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У частині 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 та 2 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України). Отже, оскільки [PERSON] не надано належних та допустимих доказів про те, що він звертався до відповідача - [PERSON] з вимогою щодо одержання аліментів, а останній ухилявся від їх сплати та виконання свого обов`язку з утримання дитини, суд вважає, що в задоволенні вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час, тобто з 22 березня 2022 року слід відмовити. В даному випадку аліменти з відповідача, [PERSON] , необхідно стягувати з дня звернення позивача, [PERSON] , до суду, тобто починаючи з 07 травня 2024 року. Щодо заявленої вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), з 25 травня 2023 року і до досягнення [PERSON] 23 річчя , а саме до [INFO] , суд зазначає наступне. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються іншою главою Сімейного кодексу України, зокрема главою 16. Так, положеннями статті 199 Сімейного кодексу України унормовано, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. У постанові Верховного Суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 Сімейного кодексу України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Крім того, Пленум Верховного Суду України у пункті 20 своєї Постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Разом із тим, стягнення аліментів на дочку, сина, які досягли повноліття, з підстав, передбачених статтями 198, 199 Сімейного кодексу України, здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою (пункт 15 Постанови Пленум Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). В даному випадку, одночасно заявлена позовна вимога про стягнення аліментів на час навчання з 25 травня 2023 року і до досягнення позивачем 23 річного віку задоволенню не підлягає, оскільки [PERSON] на час звернення до суду (07 травня 2024 року) ще не досяг повноліття, останньому виповнилось 18 років лише під час розгляду справи у суді, а саме 23 травня 2024 року, тому підстав для стягнення аліментів на час навчання з 25 травня 2023 року не має. Крім того, із наданих до суду доказів достеменно не встановлено, що позивач на даний час продовжує навчання й у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, що є визначальним для стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання у відповідності до приписів статті 199 Сімейного кодексу України. При цьому суд звертає увагу позивача, що він не позбавлений права звернутись до суду з новою позовною заявою про стягнення аліментів з підстав, передбачених статтями 198 та 199 Сімейного кодексу України, у разі наявності для цього правових підстав, що наведені вище (досягнення віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у платника аліментів можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)). З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] на його користь аліменти у розмірі 1/6 частини у усіх видів заробітку та доходу, з 25 травня 2023 року і до досягнення [PERSON] [INFO] , а саме до 25 травня 2029 року слід відмовити, оскільки позов не ґрунтується на встановлених обставинах спору та законі. Згідно з пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року «Про судовий збір», який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року «Про судовий збір»). Із даним позовом [PERSON] звернувся до суду у травні 2024 року. Статтею 7 Закону України № 3460-IX від 09 листопада 2023 року «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 3028 гривень 00 копійок, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинен був би сплатити судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок. Проте, враховуючи положення пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року «Про судовий збір», які передбачають, що у справах про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, судові витрати слід покласти на відповідача. З огляду на вище викладене,

Outcome: partial