Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

13.12.2021 року Позивачі звернулись з позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що є співвласниками багатоквартирного будинку та позивачі зареєстрували за собою право власності на майно, що є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку. 04.01.2022 року Позивачі уточнили свої позовні вимоги наступним чином: 1)Визнати причини пропуску позовної давності поважними та поновити строк позивачам для звернення до суду з вказаним позовом. 2) Визнати недійсним та скасувати висновок ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БЮРО КОНСАЛТ СЕРВІС» (видавник: Кравчук В.І., сертифікат серії АЕ №002722) від 05.04.2018 року, вих. №1304-18, у частині поділ комунальної власності квартири [ADDRESS] та залишення окремої [ADDRESS] загальною площею загальною площею 98,0 кв. м., житловою площею 37,1 кв.м., у користуванні [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . 3) Визнати недійсним та скасувати довідку, серія, номер: 1304-18, видана 05.04.2018, виданої ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БЮРО КОНСАЛТ СЕРВІС» та Інженер з інвентаризації нерухомого майна Кравчук Валентином Івановичем, [PERSON] 19.04.2018 року. 4) Припинити за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на квартиру [ADDRESS] , яка набута на підставі висновку ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БЮРО КОНСАЛТ СЕРВІС (видавник: Кравчук В.І., сертифікат серії АЕ №002722) від 05.04.2018 року, вих. №1304-18 та довідки, серія, номер:1304-18, видана 05.04.2018, виданої ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БЮРО КОНСАЛТ СЕРВІС» та Інженер з інвентаризації нерухомого майна Кравчук Валентином Івановичем, [PERSON] 19.04.2018 року. 5) Визнати недійсним договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , укладений 19.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко Мариною Олексіївною, серія і номер: 1510, виданий 19.10.2018 року. 6) Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №43577511 від 19 жовтня 2018 року, державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О., якою проведено державну реєстрацію права власності, форми власності: приватна квартира з реєстраційним номером 1534985751101, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за суб`єктом [PERSON] , податковий номер серія, номер паспорту [NUMBER] , та припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . 7) Визнати недійсним та скасувати довідку ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД» вих. № 187814 від 20.08.2019 року виданої власнику квартири [ADDRESS] [PERSON] в результаті якої збільшена загальна площа квартири [ADDRESS] до 115, 5 кв.м. в процесі самовільно проведення самочинно будівельних робіт пов`язаних з добудовою, перебудовою, переплануванням, зміною плану приміщень цій квартири з одного приміщення до п`яти приміщень, чим завдається шкоди пам`ятці культурної спадщини. 8) Скасувати Рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №48363160 від 22 серпня 2019 року державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дишлевої Т.В., якої внесені зміни до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1534985751101. Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями, справа передана на розгляд судді Приморського районного суду м. Одеси Чернявської Л.М. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.12.2021 року позовна заява залишена без руху. 04.01.2022 року Позивачами було усунуто недоліків, шляхом надсилання уточненої позовної заяви до суду. 11.01.2022 року ухвалою суду відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою суду\~від 01.12.2022\~року клопотання\~представника позивачів\~адвоката Корнілової\~Л.І.\~про витребування\~доказів задоволено.\~Витребувано у\~приватного нотаріуса\~Одеського міського\~нотаріального округу\~Тиквенко Марини\~Олексіївни (місцезнаходження:\~ [ADDRESS] ,\~номер засобу\~зв`язку:\~ [NUMBER] ,\~Інші засоби\~зв`язку невідомі\~)\~копію нотаріальної\~справи (документи\~подані нотаріусу\~для посвідчення\~правочину (заяви\~та документи\~додані до\~заяв)\~з посвідчення\~договору купівлі\~продажу\~квартири [ADDRESS] ,\~укладений 19.10.2018\~року між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~посвідчений приватним\~нотаріусом Одеського\~міського нотаріального\~округу Тиквенко\~Мариною Олексіївною,\~серія і\~номер:\~1510,\~виданий 19.10.2018\~року;\~Витребувано у\~приватного нотаріуса\~Одеського міського\~нотаріального округу\~Дишлевї Тетяни\~Володимирівни (Місцезнаходження: 65009, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 11, оф.210, РНКОПП: [NUMBER] , Номер засобу зв`язку: [NUMBER] , Інші засоби зв`язку невідомі ) належним чином завіреної копії нотаріальної справи (документи подані нотаріусу для внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно рішення №48363160 від 22 серпня 2019 року, відкритого на об`єкт нерухомого майна квартири [ADDRESS] , з реєстраційним номером 1534985751101, спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (заява та документи додані до заяви).\~ Витребувано у Міністерства оборони України (адреса: 03168, м. Київ-168, Повітрофлотський проспект 6):копії технічної документації на квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] ; інформацію про надання письмової згоди (або не надання) власником будинку [ADDRESS] Міністерством оборони України дозволу власникам [PERSON] , [PERSON] [PERSON] квартири [ADDRESS] ; [PERSON] квартири [ADDRESS] ; [PERSON] квартири [ADDRESS] ; [PERSON] квартири [ADDRESS] ; [PERSON] квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , на поділення вказаних квартир та виділення їх в натурі із спільного майна багатоквартирного будинку, приєднання приміщень загального користування та загального майна мешканців будинку до складу квартир [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; 39-А; 42; 43; 43-А, розташованих у будинку [ADDRESS] ; надання нових адресних номерів квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] ; проведення будівельних робіт пов`язаних з втручанням (зміною) несучих конструктивних елементів будинку, таких як зовнішні та внутрішні несучи стіни, міжповерхові та горищні перекриття квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] ; інформацію про знаходження на бухгалтерському обліку власника будинку [ADDRESS] , приміщення загального користування та загального майна будинку [ADDRESS] , що належить державі; Витребувано з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, адреса (65009, м. Одеса, вул. Черняховського, 6\~ тел. 705-63-40, e-mail: udr@omr.gov.ua) належним чином засвідченої копії реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна - квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] . Витребувано з Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 40055626, м. Одеса, 65107, вул. Канатна, 83 (6 поверх)): копії матеріалів інспекційної перевірки, проведеної 18.10.2018 року головним спеціалістом управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини щодо проведення незаконних ремонтно-будівельних робіт в приміщеннях квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] ; копію науково-проектної документації для проведення ремонтно-будівельних робіт в приміщеннях квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] ; копію дозволу на проведення ремонтно-будівельних робіт в приміщеннях квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] ; копії охоронних договорів укладених з власниками квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] ; копії приписів щодо припинення ремонтно-будівельних робіт в приміщеннях квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] , письмові доказі про вручення приписів власникам квартир [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; 39-А; 43-А, розташованих у будинку [ADDRESS] ; копії матеріалів щодо застосування фінансових санкцій до власників квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] за порушення законодавства про охорону культурної спадщини за проведення ремонтно-будівельних робіт в вказаних приміщеннях та квартир.\~ Також, Ухвалою суду від 01.12.2022 року залучено до участі у справі у якості третьої особи Міністерство оборони України. 13.01.2023 року від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тиквенко Марини Олексіївни до суду надійшли витребувані документи. 23.01.2023 року від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради до суду надійшли витребувані документи. 31.05.2023 року від Одеського державного нотаріального архіву надійшов лист відносно ухвали суду від 01.12.2022 року. 23.06.2023 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті. 18.07.2023 року від Управління культури, національностей, релігій та охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації до суду надійшли витребувані документи. 15.08.2023 року від представника [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву. 01.09.2023 року від представника [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення. 14.09.2023 року від Міністерства оборони України надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи на виконання ухвали суду від 01.12.2022 року. 29.11.2023 року від представника Позивачів до суду надійшла відповідь на відзив. В судовому засіданні 08.08.2024 року представник Позивача надав пояснення по справі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні. Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав процесуальної поведінки сторін по справі. В судовому засіданні 19 березня 2025 року судом досліджені докази, які наявні в матеріалах справи. Представник Позивачів позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні. Представник [PERSON] надав заяву про слухання справи за відсутності. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, сповіщались належним чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню. Матеріалами справи встановлено, що будівля по [ADDRESS] є пам`яткою історії місцевого значення. Наказом Міністерства культури і туризму України №728/0/16-08 від 20.06.08 року зазначений будинок занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятка архітектури та містобудування, історії місцевого значення, охоронний № 175-Од. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , в тому числі і приміщення загального користування перебуває на бухгалтерському обліку та балансі державного підприємства «Будинкоуправління №1 10 відділення морської інженерної служби» Західного Морського району Військово-Морських Сил України, який є державним підприємством Міністерства оборони України. Даний будинок входить до складу військового містечка № [NUMBER] і є власністю Міністерства оборони України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належало право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.12.2008 р. № [NUMBER] . Відповідно до договору дарування частини квартири від 04.06.2012 р. [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар частину квартири [ADDRESS] . Таким чином станом на дату звернення до суду із позовом квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 16.02.1996 р. № 5 [PERSON] було видано зазначене свідоцтво на 156/1000 часток квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 20.03.2018 р. [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 29/1000 частки від належних йому 156/1000 частки квартири під номером [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту про встановлення фактичного користування будівлями та спорудами було встановлено, що у [PERSON] в користуванні кв. 43А: 1-кухня, 4,4 кв. м., 2- житлова 7,3 кв. м., 3 санвузол, 1,5 кв. м.; кв. 39: 1- коридор 9,9 кв. м., 2-кухня 34,5 кв. м., 3 санвузол 2 кв.м., 4 санвузол 2,3 кв. м., 5 кладова 12,2 кв. м., 6 житлова 37,1 кв. м. Кв. 39-А: 1-коридор 128,1 кв.м., 2- житлова 43,6 кв. м., 3 житлова 49,2 кв. м., 4 кухня 42,1 кв.м., 5- санвузол 11,5 кв. м. Відповідно до листа КП «БТІ» ОМР від 09.06.2017 р. № 485692.72.17 загальна площа квартир 38,39,40,41,42,43 складає 338,3 кв. м. Враховуючи те, що площа комунальних квартир складає 338,3 кв. м., то 156/1000 = 56 кв. м. Окрім цього, [PERSON] отримала в дар від [PERSON] відповідно до договору дарування 558/3000 частки квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 338 кв. м. Враховуючи те, що площа комунальних квартир складає 338 кв. м., то 558/3000 = 67 кв. м. 30.01.2018 р. [PERSON] передала безоплатно у дар [PERSON] 558/3000 частки квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 338 кв. м. Відповідно до технічного паспорту від 05.04.2018 р., виданий на ім`я [PERSON] , їй належить квартира [ADDRESS] , яка складається з 2 поверху та антресолі. Загальна площа квартири складає 136,6 кв. м., в тому числі площа антресолі 51,7 кв. м. 19.10.2018 р. [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 98 кв. м. Відповідно до технічного паспорту від 20.08.2018 р., виданий на ім`я [PERSON] , їй належить квартира [ADDRESS] , яка складається з 2 поверху та мансарди. Загальна площа квартири складає 115,5 кв. м., в тому числі площа мансарда 57,9 кв. м. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 3 ст. 357 ЦК України Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ч. 2 ст. 358 ЦК України Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як встановлено судом, станом на 2018 рік за адресою: [ADDRESS] існувала квартира [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] яка знаходилась у спільній частковій власності, при цьому Позивачі не були співвласниками зазначеної квартири. При цьому суд враховує, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2023 р. по справі № 522/11920/19 було визнано протиправними дії державного реєстратора\~Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Шушулкова Максима Дмитровича (індексний номер рішення 40719027 від 19.04.2018 року) про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) за [PERSON] об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири, загальною площею 98 м2\~(житлова площа 37, 1 м2), яка розташована за адресою: [ADDRESS] та скасовано рішення державного реєстратора\~Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Шушулкова Максима Дмитровича (індексний номер рішення 40719027 від 19.04.2018 року) про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) за [PERSON] об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири, загальною площею 98 м2\~(житлова площа 37,1 м2), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначене рішення залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 07.03.2024 р., а отже є таким, яке набрало законної сили. Частиною першою\~статті 15 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Гарантоване\~статтею 55 Конституції України\~й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Істотною передумовою для реалізації особою наданого законом права на судовий захист є наявність у неї відповідного порушеного суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, оскільки відсутність права або інтересу унеможливлює його судовий захист. З урахуванням викладеного, суд повинен першочергово встановити факт наявності порушеного права або інтересу позивача, що випливає із спірних правовідносин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інші). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)) Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)), від 23 листопада 2021 року № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 152), від 29 листопада 2023 року (провадження № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22, пункт 55).» Належнии? спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальноі? норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієі? норми у і?і? практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландіі?" Європеи?ськии? суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективнии? засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежнии? підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великоі? Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі No 925/1265/16). При цьому Позивачем ставиться питання про припинення права власності за Відповідачем [PERSON] на квартиру [ADDRESS] хоча як станом на дату звернення до суду, так і на момент ухвалення судом рішення, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , при цьому Позивачами не ставиться питання про припинення права власності за [PERSON] . Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 19.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко Мариною Олексіївною, серія і номер: 1510, виданий 19.10.2018 року суд зазначає наступне. Як встановлено судом в процесі розгляду справи, що не заперечувалась Позивачами, частина квартири [ADDRESS] була набута правомірно, однак до складу зазначеної квартири було також включено допоміжні приміщення. Як Позивачами так і Відповідачами не було надано суду належних і допустимих доказів того, яка саме площа та які саме приміщення у складі квартири [ADDRESS] є допоміжними, при цьому суд звертає увагу на відсутність повноважень самостійно отримувати докази. Зокрема учасники не були позбавлені права звернутись із клопотанням до суду для призначення відповідної будівельно-технічної експертизи або надати будь-які інші належні і допустимі докази з метою встановлення площі допоміжних приміщень. Однак, за відсутності таких доказів у матеріалах справи, суд позбавлений можливості самостійно встановити ці обставини. Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 січня 2025 року по справі № 446/478/19 де зазначила, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів. Положеннями\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02.11.2004 у справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном. У пункті 71 рішення від 20.10.2011 у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. пункти 257, 258 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21). Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Позивачами не було доведено належними і допустимими доказами що Відповідач [PERSON] є недобросовісним набувачем. Також суд вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини у справі ТОВ «Одеська бутербродна компанія» проти України від 12.12.2024 р. по справі № 59414/15, де було зазначено що навіть припустивши, що оскаржуване втручання було передбачене законодавством і переслідувало мету, яка відповідала суспільному інтересу, воно в будь-якому випадку не відповідало вимозі пропорційності. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, сума сплаченого судового збору підлягає покладенню на Позивачів.

Outcome: dismissed