Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

У лютому 2021 року адвокат Васильєв Віктор Анатолійович в інтересах [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк», Банк), в якому просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача грошові кошти в сумі 3 839 341,87 грн., з яких 3 733 200,00 грн. - пені; 75 505,83 грн. - втрати від інфляції за період з 16.09.2017 року по 16.09.2020 року; 30 636, 04 грн. в якості 3 % річних. У обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що судовими рішеннями стягнуто з відповідача на користь позивача вклад у розмірі 250 000,00 грн. та проценти за користування вкладом у розмірі 90 000,00 грн. за період з 29.07.2013 року по 30.07.2015 року, що в загальному розмірі становить 340 000,00 грн. 12.04.2017 року у справі №201/16154/15-ц Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист на загальну суму 343 481,00 грн. про стягнення з відповідача на користь позивача 250 000,00 грн. вкладу, 90 000,00 грн. процентів за користування вкладом, 3481 грн. судового збору. Як вбачається з доданої до позову виписки по банківському рахунку вказаний виконавчий лист був виконаний 17.09.2020 року шляхом зарахування на користь позивача 343 481,00 грн. Стягнення 250 000,00 грн. вкладу та 90 000,00 грн. процентів за користування вкладом, а всього 340 000,00 грн. з відповідача на користь позивача здійснено після набрання законної сили постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.03.2017р. у справі № 201/16154/15-ц. З урахуванням цього позивач вправі застосувати до відповідача заходи відповідальності за період з 22.03.2017 року по 16.09.2020 року. На підставі викладеного просив задовольнити позов. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.02.2021 рокуу справі відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження, та призначено підготовче судове засідання. 16.06.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній, вказує на те, позивач звернувся до суду за захистом свого цивільного права 05.02.2021 року та здійснив розрахунок пені за період з 17.09.2019 року по 16.09.2020 року, що частково виходить за межі спеціальної позовної давності. Розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягненні судом повинні застосовуватися принципи розумності, справедливості, пропорційності. Позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати за період з 16.09.2017 року по 16.09.2020 року, що частково виходить за межі строку загальної позовної давності (три роки). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.09.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 17.09.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, відповідно до змісту яких представник відповідача зазначає, що фактично судове рішення у справі № 201/16154/15 було виконане Банком 10.09.2020 року, оскільки саме в цю дату грошові кошти у розмірі 378 124,96 грн. були списані Національним Банком України з кореспондентського рахунку АТ КБ «Приватбанк» на виконання виконавчого листа від 12.04.2017 року № 201/16154/15. 14.02.2022 року на адресу суду від представника позивача надійшли пояснення. 22.02.2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшли пояснення, щодо відсутності підстав для нарахування та стягнення пені, оскільки під час розгляду справи № 201/16154/15 судом був встановлений факт звернення позивача (вкладника) 06.07.2015 року з вимогою про розірвання договору банківського вкладу. 21.06.2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшли пояснення щодо того, що 17.11.2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» було укладено Договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 року Додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов Договору про переведення боргу електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК "Фінілон", в тому числі і за договором банківського вкладу, який є предметом спору в даній справі, та за яким були стягнуті грошові кошти з АТ КБ "ПриватБанк" у межах розгляду справи № 201/16154/15-ц. У судове засідання представник позивача не з`явився, про місце день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, разом з тим, на адресу суду від представника позивача надійшла заява про підтримання позовних вимог та просив розглянути справу. Крім того, в матеріалах справи містяться заяви позивача про розгляд справи без участі сторони позивача. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без фіксації судового засідання, вказав, що заперечує проти задоволення позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, представник позивача, звертаючись до суду із вказаними вимогами», в обґрунтування своїх вимог надав суду копію рішення Апеляційного суду Дніпропетровської обасті у справі № 201/16154/15-ц від 21.03.2017 року /а.с.14-17/. Відповідно до змісту вказаної постанови суди установили, що 29 липня 2013 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено договір №AMDN25000736812751 "Стандарт на 12 міс.", відповідно до умов якого, [PERSON] на умовах, визначених договором, передав банку кошти в сумі 250 000 грн., що є сумою вкладу, під 18% річних, зі строком дії до 29 липня 2014 року /а.с.15/. На виконання умов договору, 29 липня 2013 року, [PERSON] було внесено на рахунок ПАТ КБ "ПриватБанк", філіал "Кримске РУ" відділення №34 кошти в розмірі 250 000 грн. /а.с.15/. 06 липня 2015 року представником вкладника на адресу правління ПАТ КБ "ПриватБанк" було направлено заяву про відмову від лонгування договору №SAMDN25000736812751 та висловлено вимогу про повернення коштів та нарахованих процентів за вказаним договором /а.с. 15/. 24 липня 2015 року, супервайзером з розробки технологій обробки вхідної кореспонденції ПАТ КБ "ПриватБанк" було сформовано та направлено відповідь на вказаний вище лист, з відмовою у видачі коштів за договором вкладу у зв`язку з політичними подіями в країні /а.с.15/. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2016 року позовні вимоги задоволено, Стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк"на користь [PERSON] грошові кошти за договором депозитного вкладу №SAMDN25000736812751 "Стандарт" від 29 липня 2013 року у розмірі 348100 грн., вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 14/. Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2016 року доповнено рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2016 року, а саме - визначено складові частини стягнутої суми - заборгованість за кредитом - 295 000 грн., заборгованість за процентами - 53 100 грн. /а.с. 14/. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 липня 2016 року виправлено описку в додатковому рішенні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2016 року наступним чином: по тексту додаткового рішення суду від 08 липня 2016 року вважати правильним «сума вкладу - 295 000 грн.», також «нараховані відсотки за вкладом - 53 100 грн.» /а.с. 14-15/. Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 липня 2016 року доповнено рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2016 року, а саме зазначено період за який нараховані відсотки по вкладу, а саме - з 29 липня 2013 року по 30 липня 2015 року /а.с. 15/. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі № 201/16154/15 від 21.03.2017 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2016 року та додаткове рішення суду від 08 липня 2016 року у справі за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення суми вкладу та процентів змінено в частині розміру стягнутого вкладу та процентів, визначивши суму вкладу, яка підлягає стягненню з публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь [PERSON] у розмірі - 250 000 грн. та проценти за користування вкладом у розмірі - 90 000 грн., нараховані за період з 29 липня 2013 року по 30 липня 2015 року. В іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено. В решті рішення суду залишити без змін /а.с.14-17/. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу у справі № 201/16154/15-ц від 28.09.2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року залишено без змін /а.с. 18-19/. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 12.04.2017 року у справі № 201/16154/15-ц Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист на загальну суму 343 481,00 грн. про стягнення з відповідача на користь позивача 250 000,00 грн. вкладу, 90 000,00 грн. процентів за користування вкладом, 3481 грн. судового збору /а.с.20-21/. Відповідно до витягу з виписки з кор. рахунку АТ КБ «Приватбанк № 37392828000001 за 10.09.2021 року вбачається, що 10.09.2020 року грошові кошти у розмірі 378 124,96 грн. були списані Національним Банком України з кореспонденського рахунку АТ КБ «Приватбанк» на виконання виконавчого листа Жовтневого р.с. м. Дніпропетров. від 12.04.17 № 201/16154/15-ц /а.с. 64/. До того ж, матеріалами справи встановлено, що 17.09.2020 року грошові коштів у розмірі 343 481,00 грн. надійшли на рахунок позивача /а.с.22/. Таким чином, суд приходить до висновку, що датою виконання судового рішення про стягнення коштів з відповідача є дата отримання коштів позивачем, а не дата їх перерахування банком, оскільки вчинення банком дій направлених на перерахування коштів позивачу, не надає останньому можливості розпорядження ними до моменту, поки вказані кошти не надійдуть на його рахунок. Схожі за змістом висновки у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 757/11520/21 (провадження № 61-1852св23), у якій зазначено, що зобов`язання вважається виконаним належним чином із часу зарахування коштів на рахунки стягувача, а не списання із кореспондентського рахунку банку. Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року). Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 2 липня 2002 року). Щодо вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець- це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовано правовідносини за участю споживача. Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання особою, яка є виконавцем чи надає споживачу послуги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, яка прийнята після ухвалення судових рішень у цій справі та підлягає врахуванню, зазначено, що базою нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (пункт 68). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Позивач помилково вважає, що банк повинен сплатити йому пеню у розмірі 3 733 200, 00 грн за період з 17.09.2019 року по 16.09.2020 року, адже правовідносини за договором банківського вкладу припинилися, оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі № 201/16154/15-ц встановлено, факт звернення позивача 06.07.2015 року з вимогою про розірвання договору банківського вкладу №SAMDN25000736812751 "Стандарт" від 29.07.2013 року, а тому, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за статтею 625 ЦК України, суд вказує наступне. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України). Відповідно до статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України). Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом. Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін у разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначила, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Після розірвання договорів банківського вкладу (депозиту) банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду визначила порядок обчислення трьох процентів річних за формулою: сума вкладу за рішенням суду х кількість днів прострочення виконання рішення суду х 3 (розмір процентів, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України) : 100: 365 (днів у році). Таким чином представник позивача помилково здійснював розрахунок, включаючи до нього відсотки за користування вкладом у розмірі 90 000, 00 грн. У зв`язку із порушенням відповідачем грошового зобов`язання з нього підлягають стягненню на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 55 518,99 грн. за період з 16.09.2017 року по 16.09.2020 року (250 000,00 грн (борг за вкладом) х 1.22207598 (середній індекс інфляції) - 250 000,00 грн (борг за вкладом)) та 3 % річних у розмірі 22 542,09 грн. (з 16.09.2017 року до 31.12.2019 року - 250 000,00 грн. (сума вкладу) х 3 х 837 (період прострочення з 16.09.2017 року до 31.12.2019 року) /100/365 = 17 198,63 грн. та з 16.09.2017 року по 16.09.2020 року (дата виконання рішення суду):.; 250 000,00 грн. (сума вкладу) х 3 х 260 (період прострочення з 01.01.2020 року по 16.09.2020 року) /100 / 365 = 5 342,46 грн.). Доводи відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк» не несе зобов`язань за спірними договорами, оскільки уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу, суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (стаття 521 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Таким чином, посилання відповідача про відсутність заперечень позивача щодо переведення боргу та взагалі можливості укладення договору переведення боргу у такий спосіб, суперечить вимогам чинного законодавства. Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що позивач, як кредитор, надала згоду на переведення боргу до ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «Приватбанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі №201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі №755/17323/19, від 26 січня 2022 року у справі №757/34314/18-ц. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення заборгованості, підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволенням позову в частині стягнння втрат від інфляції та 3 % річних, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 170,85 грн. (73,5 %) відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Outcome: partial