Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він зареєстрований за адресою, [ADDRESS] , де фактично живе з сином - [PERSON] , [INFO] . Житловий будинок по [ADDRESS] належить його матері, - рідній бабусі його сина. Позивач та [PERSON] жили разом, сім`єю без реєстрації шлюбу починаючи з березня 2013 року по вересень 2014 року за адресою: [ADDRESS] . За період спільного проживання сім`єю без реєстрації шлюбу у них, [INFO] народився син - [PERSON] , який на теперішній час, починаючи з дня народження живе разом зі ним, знаходиться на його повному утриманні. На початку спільного з відповідачкою життя, стосунки складалися добре. Починаючи з 2014 року відповідач пояснила, що у неї загострення хвороби, вона проходить курс лікування, приймає ліки, тому не має можливості виховувати сина, зоставила дитину та самостійно виїхала до Росії. Відповідач також пояснила, що у неї не має роботи, погіршився матеріальний стан, відсутні кошти для утримання та виховання дитини, Вказані обставини було помітно по зовнішньому вигляді відповідачки, яка з вересня 2014 року до дитини не з`являлась, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавала і не надає. Таким чином починаючи з лютого 2018 року та по теперішній час його син знаходиться на його повному утриманні, живе разом зі ним. Піклуватись за дитиною позивачу допомагає його мати, - бабуся сина, яка живе разом з ними. Відповідно висновку від 14 травня 2018 року затвердженого начальником Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області (копія висновку додається) встановлено, що відповідач [PERSON] , 1983 р.н. мешкає на території Російської Федерації у місті Орель, спілкуватись з родичами не бажає, а також рахує дану подію особистою справою. Вважає, що на теперішній час у відповідача повністю зникли материнські почуття до дитини, відповідальність за дитину, відповідач припинила матеріально допомагати дитині, піклуватись, дбати про дитину. Зі слів наших знайомих, відповідач не має бажання повертатись до звичного життя в Україні, жити сім`єю, піклуватись про дитину. Враховуючи викладене, а також те , що з вересня 2014 року відповідач до дитини не з`являлась, матеріально дитині не допомагає, повністю не цікавиться дитиною, а саме не телефонує і не цікавиться здоров`ям сина, він вимушений, в інтересах дитини звернутись до суду з вказаною позовною заявою. У зв`язку з викладеними обставинами, він самостійно забезпечує сину постійний догляд , виховання, матеріальне забезпечення, навчання та підготовку до школи. У зв`язку з викладеними обставинами, вважає доцільно визначити місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] , разом з ним. Позивач зазначає, що інших дітей не має, інші особи у нього на утримані або піклуванні відсутні, працює водієм, має достатній та стабільний дохід , має постійне житло, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не знаходиться. У зв`язку з викладеним просив суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з ним. А також просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 12 грудня 2024 року було відкрито провадження по даній справі. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач до судового засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, правом подачі відзиву не скористалась. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши пояснення позивача та його представника, свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного за місцем проживання батька дитини [PERSON] , 1976 р.н., за адресою: [ADDRESS] , спеціалістами управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, батьком створені задовільні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Відповідач з дитиною [PERSON] , [INFO] , не проживає та не спілкується, що підтверджується довідкою голови квартального комітету № 14, листом КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 8» від 13.07.2018 року, довідкою Дніпровського ліцею № 42 ДМР від 24.06.2024 року № 178. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач залишила сина [PERSON] з батьком, коли дитині було вісім місяців. З того часу до дитини не з`являлась, нею не опікувалась, матеріально не допомагала. Назарій маму не знає. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною 3 статті 160 СК України визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ізстаттею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Також статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При винесенні даного рішення судом також враховується висновок органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , 2014р.н., з позивачем [PERSON] . Суд вважає вказаний висновок обґрунтованим, оскільки він складений за результатами ретельної перевірки умов життя неповнолітньої дитини і повністю узгоджується із обставинами, безпосередньо встановленими судом під час судового розгляду. Що стосується вимог щодо стягнення аліментів суд приходить до наступного. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За вимогами ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При ухваленні даного рішення та визначенні розміру аліментів судом враховано обставини, передбачені ст.182 СК України. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Саме такий розмір аліментів має забезпечити право неповнолітнього [PERSON] на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 1211,20 грн., а також 1211,20 грн. на користь позивача.

Outcome: approved