Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що є власником 500/1000 га земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Інших 500/1000 га вказаної земельної ділянки належить на праві спільної часткової власності відповідачу. За змістом позову, позивачем та відповідачем 12.04.2005 року підписано угоду про порядок використання і розпорядження спільною земельною ділянкою за вказаною адресою, проте угода не була посвідчена нотаріально як того вимагає ст. 88 Земельного кодексу України. На підставі угоди позивачем було приватизовано земельну ділянку в розмірі 0,0500 га та отримано державний акт про право власності на земельну ділянку, загальна площа земельної ділянки 0,1000 га. Тобто, за словами позивача, державний акт на право власності на земельну ділянку розроблений не тільки на частку позивача в розмірі 0,0500 га, а на всю земельну ділянку, в списку співвласників вказаний і відповідач та його частка розміром 0,0500 га. Приватизація земельної ділянки відбулася у спільну власність у зв`язку з тим, що 23.04.2002 року батько сторін [PERSON] подарував позивачу та відповідачу у рівних частках кожному жилий будинок за адресою: [ADDRESS] , який на сьогоднішній день є знесеним. Натомість, на спільній земельній ділянці відповідачем збудований новий житловий будинок, згоду на здачу якого в експлуатацію позивач надала письмово у 2019 році, і на який відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав зареєстровано право власності. Позивачем у 2006 році на своїй частині спільної земельної ділянки відповідно до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 13.04.2006 року збудовано також новий окремий житловий будинок. У листопаді 2023 року позивач звернулася до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Житомирської міської ради з декларацією про готовність до експлуатації житлового будинку, яка була повернута на доопрацювання у зв`язку з відсутністю згоди від співвласника земельної ділянки [PERSON] на узаконення самовільних забудов позивачем. Відповідно до ДБН на одній земельній ділянці можна побудувати тільки один індивідуальний житловий будинок, а отже на сьогодні існує необхідність у поділі спільної земельної ділянки в натурі та припинення спільної часткової власності З огляду на викладене, [PERSON] просить поділити в натурі та припинити право спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1810136300:04:015:0017, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , виділивши їй 0,0500 га земельної ділянки. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 27 березня 2024 року відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Представник позивача адвокат Ковальова Я.В. в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить виділити [PERSON] 0,0500 га земельної ділянки відповідно до варіанту №2 додатку №3 висновку експерта №553/24 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 10.10.2024 року. Окремо представник позивача просить стягнути з відповідача 19 316,28 грн. понесених судових витрат. Від представника відповідача адвоката Лесь І.О. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Зі змісту заяви слідує, що відповідач позовні вимоги визнає, судовий збір просить покласти на позивача, оскільки відповідач ніколи не заперечував проти поділу майна, що є у спільній частковій власності. Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їхній відсутності на підставі наявних матеріалів справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи й дослідивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно договору дарування жилого будинку від 23.04.2002 року [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар в рівних частках кожний від [PERSON] жилий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Сторонам по справі на праві спільної часткової власності належить земельна ділянка кадастровий номер 1810136300:04:015:0017 за адресою: [ADDRESS] в розмірі по 500/1000 частці. Цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 21-22). 28.11.2023 року позивач звернулася до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Житомирської міської ради з декларацією про готовність до експлуатації житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.43-45). Як слідує з матеріалів справи, декларація була повернута на доопрацювання з підстав відсутності згоди від співвласника житлового будинку/земельної ділянки [PERSON] на узаконення самовільних забудов [PERSON] , а також у зв`язку із відсутністю інформації щодо згоди власника суміжної земельної ділянки на узаконення замовником літньої кухні літ. «Б-1», що унеможливлює внесення відомостей до Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (а.с. 46). Згідно з висновком експерта №553/24, складеного за результатами проведення на підставі ухвали суду судової земельно-технічної експертизи від 10 жовтня 2024 року, експертом запропоновано два можливих варіанти поділу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] відповідно до часток співвласників (а.с. 92-112). За змістом статей 15 і 16\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статтей 317, 319\~Цивільного кодексу\~України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд, і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (частина перша статті 364 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна. Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт. Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна. Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18). Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки-вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Враховуючи викладене,\~а також\~визнання позову\~відповідачем [PERSON] ,\~суд дійшов\~висновку про\~наявність підстав\~для здійснення\~поділу земельної\~ділянки з\~кадастровим номером\~1810136300:04:015:0017,\~виділивши сторонам\~у справі\~належні їм\~частки,\~та припинивши\~право спільної\~часткової власності на указану земельну ділянку. Щодо вимоги про стягнення з відповідачів судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, провадження № 61-1970св21, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20, провадження № 61-7641св21. Встановлено, що 13.02.2024 року між [PERSON] та адвокатом Ковальовою Я.В., що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЖТ №001008 від 11.12.2018, був укладений договір про надання правової допомоги №107 (а.с. 55). Пунктом 5.1 договорів встановлено, що за надання юридичних послуг клієнт сплачує адвокату гонорар з розрахунку 500 грн. в годину роботи адвоката з врахуванням в даній справі співмірності наступних факторів: складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціни позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За результатами надання юридичних послуг складається акт, що підписується сторонами. В акті вказується обсяг наданої адвокатом юридичної допомоги та її вартість (п. 5.5 договору). Згідно детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України) вартість послуг адвоката складає 4 000 грн. (а.с. 129). Велика Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 вказала, що «при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу». Також у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару інша сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19, зазначила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97, пункти 70-72) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат. Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункт 268; рішення ЄСПЛ від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, пункт 30). Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на вказане, взявши до уваги характер правовідносин у цій справі, зокрема, обсяг наданих адвокатом позивачу [PERSON] послуг (виконаних робіт), відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правничу допомогу в сумі 4 000 грн. відповідають критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, відповідності конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідності процесуальних дій. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 142 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Із наявної у матеріалах справи копії квитанції до прибуткового касового ордера від 05.07.2024 року слідує, що позивачем сплачено за проведення судової експертизи 14 009,68 грн. Таким чином відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 14 009,68 грн. витрат за проведення судової земельно-технічної експертизи.

Outcome: approved