Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

У лютому 2025 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в інтересах якого діє представник Ляр Д. Ю., звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву б/н від 03.02.2014 та приєднався до умов і правил надання банківських послуг, у редакції, що діяла на той час та розміщена на сайті банку, а також був згодом підписав і заяву про приєднання умов і правил надання банківських послуг від 01.06.2023. При укладенні договору сторони керувалися вимогами ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання). Банк за укладеним договором свої зобов`язання з надання кредиту виконав повністю, видав [PERSON] кредитну картку, яка неодноразово перевипускалася, востаннє до серпня 2027 року, з установленим кредитним лімітом, який збільшувався до 75\~000 грн та відсоткової ставки 40,8% річних. Натомість відповідач [PERSON] своїх зобов`язань належним чином не виконує, а саме не сплачує кредит і відсотки за користування ним унаслідок чого станом на 29.01.2025 у нього перед банком виникла заборгованість у розмірі 74\~358,23 грн, яка складається з 71\~819,52 грн тіла кредиту та 2\~538,71 грн прострочених відсотків. Посилаючись на наведені вище обставини, а також на ухилення відповідачем від виконання своїх зобов`язань, банк просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 03.02.2014 у розмірі 74\~358,23 грн, яка складається з 71\~819,52 грн заборгованості за тілом кредиту та 2\~538,71 грн заборгованості за простроченими відсотками, а також 2\~422,40 грн судових витрат по сплаті судового збору. Ухвалою судді\~Міжгірського районного\~суду Закарпатської\~області від\~03.03.2025\~відкрито провадження\~у справі\~за цим\~позовом АТ\~КБ «ПРИВАТБАНК»за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.216, 217). Своїм правом\~подати відзив\~на позов\~АТ КБ\~«ПРИВАТБАНК»відповідач [PERSON] не скористався. Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи, однак надіслав до суду 27.03.2025 заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі та без відеоконференції, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві (а.с.232). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, проте подав до суду заяву від 27.03.2025, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнав повністю та не заперечив щодо їх задоволення (а.с.231). За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини у справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що 03.02.2014 [PERSON] заповнив і підписав анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.100), а також в електронній формі підписав 17.02.2023 паспорт споживчого кредиту (а.с.125-133) та заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг від 01.06.2023 (а.с.101-124). Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 03.02.2025 на підставі кредитного договору б/н відповідачу [PERSON] було видані кредитні картки «Універсальна» з терміном дії по 10/2017, 02/2019, 09/2022, 03/2024, а 01.06.2023 і кредитну картку «Універсальна Gold» з терміном її дії до 08/2027 (а.с.99). З іншої довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 03.02.2025 слідує, що [PERSON] 30.10.2014 було встановлено кредитний ліміт у 500 грн; 09.12.2014 у 2\~000 грн; 19.02.2015 у 2\~800 грн; 13.12.2015 у 5\~000 грн; 20.01.2016 у 7\~000 грн; 31.01.2017 у 8\~600 грн; 25.03.2019 у 10\~500 грн; 13.02.2023 у 33\~000 грн; 17.02.2023 у 35\~000 грн; 28.11.2023 у 75\~000 грн та 03.09.2024 у 0 гривень (а.с.98). Як убачається з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 03.02.2014 за період з 03.02.2014 по 29.01.2025, то у відповідача [PERSON] наявна перед позивачем станом на 29 січня 2025 року кредитна заборгованість у розмірі 74\~358,23 грн, що складається з 71\~819,52 грн заборгованості за тілом кредиту та 2\~538,71 грн заборгованості за простроченими відсотками. Також із виписки за договором № б/н за період з 03.02.2014 по 03.02.2025 вбачається про активне користування відповідачем кредитними коштами (а.с.84-97). Відповідно до\~ст. 6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно з частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України\~правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями частин 1, 2 ст. 633 ЦК України\~встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. У частині 1 ст. 634 ЦК України\~передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК України констатовано, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою ст. 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з ч. 1\~ст. 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~ст. 634 цього ж Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку Банк). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі\~ст.1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1\~ст.1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Суд констатує, що у підписаних 03.02.2014 та 01.06.2023\~ [PERSON] анкеті-заяві та заяві, а також у паспорті споживчого кредиту чітко відображено його волевиявлення на отримання саме кредитних послуг. У підписаних відповідачем документах визначено розмір відсотків за користування кредитом (для кредитної карти «Універсальна» та «Універсальна Gold», які він отримав та користувався нею) та інші істотні умови кредитного договору, тобто відповідач погодився у письмовому вигляді з усіма умовами кредитування. Укладення між сторонами договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви, а згодом і заявуи відповідає вимогам статей\~633,\~634 ЦК України\~щодо порядку укладення договору приєднання, а тому суд уважає встановленою наявність кредитних правовідносин між сторонами та наявність заборгованості у відповідача перед позивачем. Також суд зазначає, що долучений банком до матеріалів справи розрахунок заборгованості відповідає умовам кредитного договору та зважаючи на відсутність заперечень відповідача щодо його правильності, такий слід узяти до уваги. Частиною першою\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші\~ст. 16 ЦК України,\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland\~v.\~the\~United\~Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, з огляду на наведене вище та враховуючи визнання відповідачем позову, суд доходить висновку, що позивач довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свою вимогу, а відтак позов підлягає до задоволення повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, пункту 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Як передбачено ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Це саме передбачено і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». З огляду на зазначене з відповідача підлягають до стягнення 1\~211,20 грн (2\~422,40 х 50%) на користь позивача сплаченого ним судового збору за подання позову (а.с.1). Також унаслідок визнання відповідачем позову, підлягає поверненню з державного бюджету позивачу 1\~211,20 грн сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви.

Outcome: approved