Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ще до 2000 року [PERSON] разом із своїм сином [PERSON] з дозволу представника Іванівської сільської ради, не маючи де проживати, поселилась у вільному будинку [ADDRESS] , який не мав господаря, та почала доглядати за будинком та прибудинковою територією. Жодних договорів оренди, найму, актів передачі-прийому будинку, чи інших письмових домовленостей між позивачем та органом місцевого самоврядування не було, вони не встановлювали конкретного терміну проживання позивачки в даному будинку, не обумовлювались будь-які взаємні права чи обов`язки. З того часу позивач з сином і досі там проживає, веде господарство, саджає город, зробила за власні кошти ремонт у будинку, сплачує комунальні послуги за електроенергію та земельний податок, абсолютно відкрито володіє та користується будинком і прибудинковою ділянкою. Сільська рада не володіє інформацією про право власності на будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , при цьому за позивачкою зареєстровано особовий рахунок № [NUMBER] на електроенергію за даною адресою, нею здійснювалась оплата за послуги з постачання електроенергії та заборгованість відсутня. За вказаних обставин, позивач просить суд визнати за нею право власності за набувальною давнястю на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 2 6). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 29.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження (а.с. 61). Представник відповідача на підставі ст. 178 ЦПК України подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно якого відповідач просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що згідно з архівних матеріалів погосподарських книг Лука-Мелешківської сільської ради по допомогосподарству, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , за період з 1991 року по 2024 рік Іванівської сільської ради, головою двору протягом 1991 2000 років рахувалась [PERSON] , [INFO] , за період 2001 2005 років головою двору рахувалась [PERSON] , [INFO] . Тому відповідач вважає, що твердження позивача щодо проживання у вільному будинку [ADDRESS] з дозволу представників Іванівської сільської ради у період з 1991 року по 2005 рік не відповідають дійсності у зв`язку з тим, що інформація про реальних власників будинку [ADDRESS] містилась в обліку Іванівської сільської ради, будь-яких повноважень щодо розпоряджання майном, що перебувало у власності третіх осіб, посадові особи сільської ради не мали, тому добросовісність набуття майна позивачем ставиться під сумнів (а.с. 69 70). Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 02.12.2024 закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 126). Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Пояснили, що позивач вселилася в житловий будинок орієнтовно в 2000 році з дозволу сільської ради, будинок був безхазяйним, в занедбаному стані. Вона зробила ремонт в будинку, доглядає за ним, обробляє земельну ділянку, сплачує комунальні послуги. Усно їй в сільській раді повідомили, що власників будинку немає, але дану інформацію вона до звернення до суду з даним позовом не перевіряла. Знає, що власником будинку була жінка, яка померла десь в 2000-х роках, мала дочку, яка також померла, чи є спадкоємці після її смерті вона не знає. Та ніхто за весь час прав на даний будинок не заявляв та ним не цікавився. На час заселення в будинок в 2000 році вона не взнавала, чи був власник у вказаного будинку, так як він був занедбаний. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, попередньо надав заяву, згідно якої просив суд провести розгляд справи без участі представника сільської ради, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Свідок [PERSON] під час судового розгляду пояснила, що вона проживає в одному селі з позивачкою, знає її давно, чоловік вигнав її з дому, тому сільська рада надала їй хату, яка стояла пустою, та десь з 2000 року позивач проживає в ній, доглядає будинок та город, зробила ремонт в будинку, без чого будинок би просто завалився. Власником цього будинку була [PERSON] , яка давно померла, та чи була вона жива, коли позивач заселилася в її будинок, вона не знає. В попередньої власниці була дочка [PERSON] , яка проживала в м. Вінниця, яка померла десь 15 років тому, інші родичі теж померли. Ніяких претензій в попередніх власників до позивачки не було. Під час судового розгляду свідок [PERSON] повідомила, що вона є сусідкою позивачки. Знає позивачку давно, їх діти ходили в один клас. В будинку позивачка проживає давно, після того як чоловік вигнав з будинку. Сільська рада надала їй цю хатинку десь в 2000 2001 році. З того часу позивачка проживає в тому будинку, доглядає за ним, садить город. Ніхто не мав претензій до неї з цього приводу. Хто був власником будинку, їй не відомо. Свідок [PERSON] під час судового розгляду повідомив, що знає позивачку з 1986 року, проживають в одному селі. В будинку по [ADDRESS] , позивачка проживає десь 20 років. Хату надала їй сільська рада, так як її вигнав чоловік. В хаті тій нічого не було, власниця померла, в неї була дочка, але вона також померла, спадкоємці не приїздили і будинком ніхто не цікавився. Позивачка постійно там проживала, доглядала за будинком і обробляла город, робила ремонт у будинку. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , позивачка має сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Згідно копії листа Яришівського старостинського округу Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 03-07/16 від 16.02.2024, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із сином [PERSON] та ведуть спільно домогосподарство за фактичною адресою проживання. З початку повномаштабного вторгнення по даний час, за адресою фактичного проживання [PERSON] проживають ще внутрішньопереміщені особи: невістка [PERSON] із малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] . Згідно записів погосподарських книг за 2016 2024 роки [PERSON] являється користувачем вказаного домогосподарства. Заборгованості по сплаті земельного податку по присадибних земельних ділянках за [PERSON] не має. Іншою інформацією, щодо дати початку фактичного проживання за вказаною адресою без реєстрації [PERSON] та початку періоду нарахування і сплати земельного податку по присадибних ділянках по вказаній адресі за [PERSON] , Ярошівський старостинський округ Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області не володіє. Інформацією про право власності на будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] старостинський округ не володіє, оскільки [PERSON] правовстановлюючих документів на право власності на будинок та земельні ділянки не має, інші особи до сільської ради із правовстановлюючими документами не зверталися. Що підтверджується також копією довідки Яришівського старостинського округу Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 03-10/1/23 від 06.02.2024 (а.с. 11, 12). Відповідно до копії довідки № 152 від 07.02.2024, у [PERSON] , о/р [NUMBER] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , заборгованість за спожиту електричну енергію відсутня (а.с. 13). Згідно відповіді на запит адвоката, наданої АТ «Вінницяобленерго» від 04.03.2024, послуги з постачання електричної енергії за адресою: [ADDRESS] , з 01.01.1990 по 2018 рік сплачувалися [PERSON] . З 2018 року інформацію надати немає змоги. Особовий рахунок № [NUMBER] з 01.01.1990 зареєстрований за [PERSON] (а.с. 14). Відповідно до копії детальної довідки споживача станом на 15.02.2024, особовий рахунок № [NUMBER] , за адресою [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] (а.с. 16). Згідно до копії звіту про оцінку будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за вказаною адресою, без урахування ПДВ, станом на 19.03.2024, становить 165\~870, 00 грн (а.с. 19 35). Відповідно до копій квитанцій про сплату податків, [PERSON] сплачувала земельний податок з 2007 року по 2022 рік (а.с. 36 40). Згідно копії довідки про споживання за період з 01.2019 по 02.2024, [PERSON] оплачувала послуги по рахунку № [NUMBER] (а.с. 41 43). Відповідно до копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, № 374409858 від 16.04.2024, відомості про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження, на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відсутні (а.с. 55). Згідно до копії виписок із погосподарських книг по домогосподарству, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , двір відносився до колгоспних дворів головою і єдиним членом якого в 1991 1998 зазначено [PERSON] , яка померла [INFO] , в подальшому головою і єдиним членом двору зазначено [PERSON] (протягом 2000 2006 років), про яку внесено запис, що вона померла, після цього в записах за 2016 2020 роки користувачем заначено [PERSON] (а.с. 73 78). Згідно копії спадкової справи № 376/98 року на майно померлої [INFO] [PERSON] , [PERSON] 04.09.1998 прийняла спадщину в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , в тому числі житловий будинок за адресою [ADDRESS] (а.с. 110 111). Відповідно до копії листа Відділу ДРАЦС у Вінницькій області Управління державної реєстрації від 16.08.2024, в архіві відділу наявний актовий запис № 2161 про смерть [PERSON] , 1961 р.н., складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці ЦМУ МЮ (м. Київ), яка померла [INFO] (а.с. 113 115). Також судом оглянуто інвентарну справу на спірний житловий будинок, згідно якої 04.10.1989 [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на будинковолодіння, як голова колгоспного двору та 04.10.1989 було здійснено державну реєстрацію права власності. В подальшому [PERSON] зверталась із заявою про реєстрацію права власності житлового будинку на підставі рішення Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 24.11.2003. Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відповідно до роз`яснень п. 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною першою статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.09.2021 у справі № 206/1759/20 (провадження № 61-9602св21). У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Водночас, за встановленими обставинами даного позову, позивач володіє вказаним майном з 2000 року та посилається на підставу заволодіння майном дозвіл органу місцевого самоврядування на проживання в будинку, в якому на час такого дозволу ніхто не проживав. При цьому будь-яких дій до встановлення власника майна позивач не вживала, тоді як власником спірного житлового будинку в силу спадкування за законом на час заволодіння майном позивачкою, а саме 2000 рік, була [PERSON] , як спадкоємиця попередньої власниці [PERSON] , яка померла в 1998 році. Такі обставини могли бути встановлені позивачкою шляхом звернення до сільської ради з метою встановлення власника майна чи в порядку надання правової допомоги шляхом перевірки відповідної реєстрації права власності на будинок, в тому числі згідно інвентарної книги на будинковолодіння, яка була заведена ще в 1989 році. Зазначене свідчить про відсутність підстав для позивача вважати даний будинок, на час заволодіння ним, належним їй на праві власності, а також відсутність перешкод для позивача встановити факт, що житловий будинок належить іншій особі, яку можливо встановити, оскільки відомий власник майна померла в 2005 році, тоді як позивач заволоділа майном в 2000 році. При цьому будь-яких підстав для пред`явлення позовних вимог до залученого позивачем відповідача нею не доведено, оскільки житловий будинок належав на праві власності фізичній особі, останній відомий власник якого [PERSON] , яка померла в 2005 році, та правонаступників (спадкоємців) цієї особи позивач не встановлювала та не залучала до участі в справі. З яких підстав нею заявлено позов саме до органу місцевого самоврядування за місцем знаходження нерухомого майна позивачкою не обґрунтовано, та надання ним дозволу на проживання позивачки в будинку нею не доведено, крім цього, надання такого дозволу не є підставою для пред`явлення до нього позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок. Належним відповідачем в справі за заявленими вимогами є особа, яка може на законних підставах претендувати на набуття права власності на спірний житловий будинок, але відсутність спадкоємців в останнього відомого власника даного майна, а відповідно підстав для визнання спадщини відумерлою та наявність законних підстав в сільської ради претендувати на дане майно, як на відумерле майно, позивачкою не доведено, відповідно, позивачкою не доведено, що саме залучений нею відповідач є належним відповідачем за заявленими вимогами. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що позивач не заволодівала даним майном як власник, оскільки для цього були відсутні законні підстави, так як в даного майна був законний власник, який від нього не відмовлявся, та обставина добросовісності такого володіння не доведена, оскільки позивач не довела, що при заволодінні чужим майном та при подальшому володінні ним не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на нього на момент заволодіння таким майном, а також, що залучений нею відповідач є належним відповідачем за заявленими вимогами. Повно та\~всебічно дослідивши\~обставини справи,\~перевіривши їх\~доказами,\~які оцінено\~на предмет\~належності,\~допустимості,\~достовірності,\~достатності та\~взаємного зв`язку, враховуючи той факт, що саме по собі відкрите користування позивачкою даним житловим будинком протягом тривалого часу не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, оскільки зазначені обставини свідчать про відсутність в позивача підстав на час заволодіння таким майном вважати його таким, що належить їй на праві власності, тому суд вважає, що в даному випадку виключається можливість застосування інституту набувальної давності, а саме положень ст. 344 ЦК України до спірних відносин, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до\~положень ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Таким чином,\~оскільки в\~задоволенні позовних\~вимог відмовлено,\~відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України,витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають. Також суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: dismissed