Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

18.12.2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 13.12.2020 року між нею, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який оформлений розпискою, відповідно до якого вона передала відповідачам у борг 3500 дол. США строком до 13.01.2021 року та зі сплатою останніми відсотків за користування належними їй коштами в сумі 100 дол. США за один місяць користування такими. Однак, запозичені кошти ані [PERSON] , ані [PERSON] їй не повернули, відповідачі продовжую ухиляється від взятих на себе зобов`язань. Враховуючи наведене та з огляду на положення ч. 2 ст. 625 ЦПК України, просить суд стягнути із [PERSON] та [PERSON] на свою користь борг за договором позики в розмірі 3500 дол. США, плату за користування грошовими коштами за період з 13.12.2020 року по 13.12.2023 року в сумі 3600 дол. США, 3 % річних за цей же період в розмірі 318,60 дол. США., а також 2722,50 грн. сплаченого судового збору. 16.01.2024 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Лавренчуком О.В. було подано до суду відзив на позовну заяву в якому останній зазначив, що його довіритель жодних коштів за договором позики від 13.12.2020 року від [PERSON] не отримував. Також вказав, що [PERSON] перебуває на військовій службі в лавах Збройних Сил України, у зв`язку з чим просив провадження у справі зупинити та за наслідками розгляду справи в задоволенні позову відмовити (а.с. 26-27). 07.02.2024 року від представника позивача надійшла до суду відповідь на відзив, на обгрунтування своїх доводів остання зазначає, що [PERSON] та [PERSON] проживають однією сім`єю, ведуть спільний побут та мають взаємні права та обов`язки, а тому відповідальність за договором позики від 13.12.2020 року повинні нести солідарно. При цьому, боргова розписка підписана обома відповідачами (а.с. 54-55). Ухвалою Луцького\~міськрайонного суду\~Волинської області\~від 22.02.2024\~року було\~відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с. 78-79). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.02.2024 року провадження у справі зупинено до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (а.с. 80-81). 28.02.2024 року у відповідь на запит суду від Відділу ДРАЦС у Волинській обл. УДР ЗМУ Міністерства юстиції надійшла інформація про наявність актового запису про шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 84-86). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.12.2024 року провадження у справі поновлено (а.с. 103). До початку судового засідання представником позивача було подано до суду заяву, у якій вона просить розгляд справи проводити у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та щодо постановлення заочного рішення не заперечує (а.с. 144). Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про день, час, місце розгляду справи повідомлялися належним чином, будь-які заяви чи клопотання від них на адресу суду не надходили. За змістом ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі неявки у судове засідання учасника справи щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін або їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їх відсутності. Суд враховує, що відповідачі є членами подружжя, яким достовірно було відомо про наявність даного судового провадження, останнім належним чином були повідомлені про день, час, місце розгляду справи, їх неявка в судове засідання є повторною (відбувалася неодноразово), свої доводи і міркування щодо позову [PERSON] виклав у відзиві на позовну заяву, який був поданий його уповноваженим представником. Тобто, саме в такий спосіб відповідачі розпорядилися своїми процесуальними правами щодо предмету доказування на власний розсуд. На переконання суду, у матеріалах справи наявно достатньо доказів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а тому підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Згідно частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Судом встановлено, що 13.12.2020 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , [PERSON] , як позичальниками, було укладено Договір позики, за умовами якого відповідачі отримали від позивачки в борг 3500 дол. США, та які зобов`язалися повернути останній до 13.01.2021 року, а також сплачувати відсотки за користування боргом у сумі 100 дол. США щомісячно. Факт отримання [PERSON] та [PERSON] грошових коштів в якості позики підтверджується Розпискою від 13.12.2020, власноруч написаною відповідачами (а.с. 8 ). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. \~ \~ \~ \~Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. \~ \~ \~ \~Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). \~ \~ \~ \~Як встановлено судом, відповідачі [PERSON] та [PERSON] ані в обумовлені Договором позики від 13.12.2020 року строк, ані на день звернення позивача до суду з даним позовом, ані на день постановлення даного судового рішення, кошти [PERSON] не повернули, відсотки за користування боргом не сплатили в жодній мірі. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а статтею 599 цього Кодексу встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За наведених обставин, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню грошові кошти в розмірі 3500 дол. США та плата (проценти) за користування грошовими коштами за період з 13.12.2020 року по 13.12.2023 року в сумі 3600 дол. США. У своєму позові [PERSON] також ставить питання про стягнення з відповідачів трьох відсотків річних за прострочення виконання відповідачами зобов`язань за період з 13.01.2021 року по дату звернення до суду з позовом. Однак, вищевказані вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Із наведеного слідує, що вимога [PERSON] про стягнення з [PERSON] та [PERSON] трьох відсотків річних за період з 24.02.2022 року по дату звернення до суду з позовом не підлягає задоволенню. Тобто, за прострочення виконання взятих на себе зобов`язань за Договором позики від 13.12.2020 року відповідачі повинні сплатити позивачу 3 % річних за період з 14.01.2021 року (початок прострочення зобов`язань) по 23.02.0222 року (переддень введення воєнного стану), в загальному розмірі 116,79 дол. США (а.с. 145). Щодо можливості одночасного застосування ст. ст. 1048 та 625 ЦК України суд зазначає таке. Згідно з\~абз.\~9\~п.\~6.2,\~абз.\~6\~п.\~7\~рішення Конституційного\~Суду України\~від 22.06.2022\~року №\~6-р(II)/2022\~у справі\~№ 3-188/2020(455/20),\~судам слід\~ураховувати різну\~юридичну природу\~процентів,\~визначених ст.\~ст.\~536,\~1048,\~1056-1,\~1061\~Кодексу,\~і трьох\~процентів річних\~від простроченої\~суми,\~установлених ч.\~2\~ст.\~625\~Кодексу,\~при вирішенні\~питання щодо\~можливості їх\~одночасного стягнення:\~«Проценти,\~визначені ст.\~ст.\~536,\~1048,\~1056-1,\~1061\~ЦК України,\~є платою\~за користування\~чужими грошовими\~коштами,\~яка,\~за відсутності\~іншої домовленості\~сторін,\~сплачується боржником\~за весь\~період користування\~грошовими коштами,\~у тому\~числі після\~настання терміну\~їх повернення». Конституційний Суд України зазначає, що приписи ч. 2 ст. 625, першого речення ч. 1 ст. 1050 Кодексу та ч. 1 ст. 1048 Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (ч. 1 ст. 622 Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі. За наведених обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги судом задоволено частково, то з відповідачів на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2668,86 грн. (Розрахунок: «розмір задоволених вимог: 7216,79 дол. США» / «ціна позову: 7418,60 дол. США» х «сплачений судовий збір: 2743,50 грн.»). На підставі ст.ст. 15, 16, 526, 549, 625, 1046, 1048, 1049, Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України,

Outcome: partial