Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 15.08.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено кредитний договір № 4803356, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося у встановлений сторонами строк та порядку надати у розпорядження [PERSON] погоджену суму грошових коштів у якості кредиту, а [PERSON] зобов`язався у повернути кредит, сплатити проценти за його використання та виконати інші обов`язки, передбачені договором. ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту. У свою чергу, [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів за його використання, а також сплати комісії належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 46\~100 грн. 00 коп., з яких: 20\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 24\~100 грн. 00 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом, 2000 грн. 00 коп. заборгованість за комісійними винагородами. Внаслідок укладення договору відступлення права вимоги від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» перейшло право вимоги до [PERSON] , що виникло з кредитного договору № 4803356 від 15.08.2021 року. У добровільному порядку заборгованість за кредитом [PERSON] не погашена. У зв`язку з цим ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості, вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 05.02.2025 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяви по суті справи. До судового розгляду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві [PERSON] частково визнав позовні вимоги, не заперечував проти їх задоволення в частині стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 22\~000 грн. 00 коп., з яких: 20\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 2\~000 грн. 00 коп. заборгованість за комісією. Іншу частину позовних вимог (щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом) [PERSON] заперечив, просив відмовити у їх задоволенні з підстав, що викладені у відзиві. Крім того, у відзиві на позовну заяву стороною відповідача висловлено заперечення щодо обґрунтованості та співмірності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу і заявлено клопотання про зменшення їх розміру. Крім того, стороною відповідача заявлено клопотання про розстрочення виконання судового рішення на 12 місяців. До судового розгляду від позивача ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» надійшла відповідь на відзив, в якій стороною позивача було викладено доводи та міркування щодо викладених у відзиві заперечень сторони відповідача. У відповіді на відзив ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» наполягало на повному задоволенні позовних вимог. У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. Разом з позовною заявою та до початку судового розгляду стороною позивача заявлено клопотання про проведення судового розгляду за її відсутності. У судове засідання відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Трайно Т.В. не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце його проведення. До судового засідання від представника відповідача надійшло клопотання, в якому було підтримано раніше поданий відзив на позовну заяву, а також висловлено прохання про проведення судового розгляду за відсутності сторони відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на подані ними клопотання про проведення судового розгляду за їх відсутності, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням часткового визнання відповідачем позовних вимог, суд за результатами розгляду матеріалів справи приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Судом встановлено, що у відзиві на позовну заяву [PERSON] не заперечує факту укладення договору про споживчий кредит № 4803356 від 15.08.2021 року, факту отримання кредитних коштів від ТОВ «МІЛОАН», тобто не заперечує факту виникнення кредитного зобов`язання. Заперечення [PERSON] щодо частини позовних вимог ґрунтуються на неправомірності нарахування процентів за користування кредитом та на недоведеності отримання ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» права вимоги до [PERSON] . Враховуючи визнання відповідачем вищезазначених обставин та їх безумовне підтвердження в матеріалах позовної заяви, суд вважає доведеним, що 15.08.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про споживчий кредит № 4803356 (а.с. 27-31). У цей же день, [PERSON] ознайомився та підписав графік платежів за договором, паспорт споживчого кредиту, які є додатками до кредитного договору № 4803356 від 15.08.2021 року та містять вичерпну інформацію щодо специфікації кредитного продукту, що був наданий [PERSON] . Зі змісту Розділів 1, 2 кредитного договору № 4803356 від 15.08.2021 року вбачається, що сторонами було погоджено наступні умови кредитування: сума кредиту 20\~000 грн. 00 коп.; спосіб надання кредиту безготівковий переказ на електронний платіжний засіб [PERSON] ; строк кредитування 15 днів з 15.08.2021 року по 30.08.2021 року; одноразова комісія за надання кредиту у розмірі 2000 грн. 00 коп.; фіксована процентна ставка у розмірі 1,25% за кожен день користування фактичним залишком кредиту; можливість пролонгації строку кредитування на пільгових умовах (за умови сплати комісії та частки заборгованості) та на стандартних умовах (за умови продовження фактичного використання позичальником кредитних коштів, але не більше ніж на 60 днів). Таким чином, 15.08.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] виникло кредитне зобов`язання на вищезазначених умовах. З платіжного доручення № 53922828 від 16.08.2021 року (а.с. 40) судом підтверджено, що ТОВ «МІЛОАН» своє зобов`язання за кредитним договором виконало, надавши у розпорядження [PERSON] кредит у сумі 20\~000 грн. 00 коп. шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на платіжний засіб. У свою чергу, з розрахунку заборгованості (а.с. 14) судом встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів та комісії у повному обсязі не виконав, здійснивши лише часткове погашення заборгованості за процентами у загальній сумі на 200 грн. 00 коп. Тим самим, [PERSON] також підтвердив існування зобов`язання перед ТОВ «МІЛОАН». Внаслідок прострочення [PERSON] свого грошового зобов`язання утворилася заборгованість у загальному розмірі 46\~100 грн. 00 коп., з яких: 20\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 24\~100 грн. 00 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом, 2000 грн. 00 коп. заборгованість за комісією. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Щодо доводів про протиправність нарахування [PERSON] процентів за користування кредитом у зв`язку з наявністю в нього правового статусу військовослужбовця. Судом встановлено, що при поданні анкети-заяви на кредит № 4803356 від 15.08.2021 року (а.с. 10) [PERSON] в анкетних відомостях зазначив, що має соціальний статус найманого працівника, працює у [PERSON] , Будівництво. Тобто, при укладенні кредитного договору № 4803356 від 15.08.2021 року [PERSON] не надав жодних відомостей про наявність у нього правового статусу військовослужбовця. Іншого стороною відповідача не доведено. У свою чергу, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції від 01.08.2021 року, що діяла на момент укладення кредитного договору № 4803356 від 15.08.2021 року, - військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Натомість чинна редакція ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави. Аналіз вищевикладених положень дає можливість зробити висновок, що пільги стосовно звільнення від нарахування процентів за користування кредитом мають не всі військовослужбовці, а лише ті, які підпадають під визначені у законі категорії. Категоріями військовослужбовців, які мають пільги щодо звільнення від нарахування процентів за користування кредитом, є: 1) військовослужбовці, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; 2) військовослужбовці, які призвані на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; 3) інші військовослужбовці, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у заходах, перелік яких наведено у ч. 15 ст. 14 вказаного Закону. У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. На підтвердження наявності у [PERSON] пільг, передбачених ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стороною відповідача надано копію військового квитка серії [NUMBER] від 11.09.2020 року, довідку Військової частини [NUMBER] № 113 від 21.02.2025 року, копію контракту від 27.09.2021 року, а також копію диплому фахового молодшого бакалавра серії [NUMBER] . Сукупний аналіз вказаних документів дає можливість зробити висновок, що з 15.09.2020 року [PERSON] перебував на військовій службі (навчанні) у Військовому коледжі сержантського складу Військового інституту телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут. 27.09.2021 року між Міністерством оборони України та [PERSON] було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу. Контракт було укладено строком на 5 років. Відомості про припинення його дії відсутні. На підставі укладеного контракту [PERSON] зараховувався до особового складу військових частин [NUMBER] , [NUMBER] . Станом на 21.02.2025 року [PERSON] проходить військову службу за контрактом у військовій частині [NUMBER] . Таким чином, з наданих суду документів не вбачається, що [PERSON] є: 1) військовослужбовцем, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; або 2) військовослужбовцем, який призваний на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; або 3) іншим військовослужбовцем, під час дії особливого періоду, який брав або бере участь у заходах, перелік яких наведено у ч. 15 ст. 14 вказаного Закону. Натомість з наданих документів вбачається, що [PERSON] проходить військову службу за контрактом, тобто не відноситься до категорії мобілізованих військовослужбовців. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що стороною відповідача не доведено ті обставини, що [PERSON] підпадає під перелік чітко визначених категорій військовослужбовців, які відповідно до ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» мають пільги на звільнення від нарахування процентів за користування кредитом. У зв`язку з цим підстав для застосування вказаних пільг судом не встановлено, а відповідно нарахування процентів за користування [PERSON] кредитними коштами є правомірним та обґрунтованим. Вирішуючи питання обґрунтованості та правильності розміру заборгованості [PERSON] зі сплати процентів за користування кредитом, суд виходить з наступного. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). З положень кредитного договору № 4803356 від 15.08.2021 року (а.с. 27-31), графіку платежів за договором (а.с. 31), паспорту споживчого кредиту (а.с. 32) вбачається, що сторонами було погоджено застосування фіксованої процентної ставки у розмірі 1,25% за кожен день користування фактичним залишком заборгованості. Таким чином, за умови належного виконання зобов`язання, по закінченню погодженого строку кредитування в 15 днів (з 15.08.2021 року по 30.08.2021 року) та без його продовження у встановленому порядку [PERSON] зобов`язаний був повернути 20\~000 грн. 00 коп. в якості погашення заборгованості за тілом кредиту, 3\~750 грн. 00 коп. в якості сплати процентів за користування кредитом, а також 2000 грн. 00 коп. в якості сплати комісії за надання кредиту. Разом з тим, відповідно до п. 2.3.1.2 кредитного договору № 4803356 від 15.08.2021 року сторонами було погоджено можливість здійснення пролонгації строку кредитування на стандартних (базових) умовах позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке продовження строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Таким чином, сторонами визначено, що у разі продовження використання [PERSON] кредитних коштів після закінчення 15-денного строку кредитування останній продовжується кожного дня подальшого використання кредитних коштів, але не більше 60 днів. У такому разі застосовується стандартна процентна ставка, передбачена п. 1.6 договору (5% за кожен день використання фактичного залишку заборгованості). У постанові ВП ВС від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). В аспекті цього суд не може прийти до висновку, що положення п. 2.3.1.2 кредитного договору № 4803356 від 15.08.2021 року передбачають нарахування процентів саме за протиправне використання [PERSON] кредитних коштів, тобто є процентами у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, або неустойкою. Зміст вказаних положень зводиться до спільного волевиявлення сторін на продовження строку кредитування, тобто продовження правомірної можливості [PERSON] використовувати кредитні кошти, на кожен день їх використання, але не більше 60 днів. Вищевикладені висновки підтверджуються також тим, що положеннями п. 4.1 кредитного договору № 4803356 від 15.08.2021 року передбачено застосування неустойки у виді пені, а положеннями п. 4.2 договору прямо передбачено застосування процентів у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. Як застосування пені, так і застосування процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України сторонами у кредитному договорі пов`язується зі спливом строку кредитування, у тому числі пролонгованого у встановленому договором порядку. Таким чином, з 16.08.2021 року по 30.08.2021 року за використання кредитних коштів [PERSON] повинен був сплатити 3\~750 грн. 00 коп. процентів. Оскільки [PERSON] після 30.08.2021 року не повернув кредит та не продовжив строк кредитування на пільгових умовах у порядку п. 2.3.1.1 кредитного договору № 4803356 від 15.08.2021 року, то строк кредитування був продовжений на стандартних (базових) умовах на 60 днів, протягом яких застосовувалася процентна ставка у розмірі 5% від фактичного залишку заборгованості. Таким чином, з 31.08.2021 року по 29.10.2021 року (60 днів продовженого строку кредитування) [PERSON] також повинен був сплатити 60\~000 грн. 00 коп. процентів (5% від 20\~000 грн. 00 коп. 60 днів). З наданого розрахунку заборгованості (а.с. 14) вбачається, що з 31.08.2021 року по 10.09.2021 року [PERSON] нараховувалися проценти за ставкою 5% від фактичного залишку заборгованості за кожен день користування. З 11.09.2021 року по 29.10.2021 року нарахування процентів при продовженому строку кредитування на базових умовах здійснювалося за ставкою 1% від фактичного залишку заборгованості. Таким чином, ТОВ «МІЛОАН» замість 60\~000 грн. 00 коп. процентів за користування кредитом було нараховано 24\~100 грн. 00 коп. з урахуванням здійснених [PERSON] погашень процентів. Тобто, ТОВ «МІЛОАН» було нараховано [PERSON] процентів менше, ніж це передбачено положеннями кредитного договору. У зв`язку з цим наданий розрахунок заборгованості [PERSON] зі сплати процентів за користування кредитом суд вважає правильним та обґрунтованим. Проценти нараховані в межах строку кредитування, у тому числі пролонгованого, за погодженою процентною ставкою, а в окремий період за процентною ставкою, що є значно меншою навіть за ту, що застосовувалася при первісному строку кредитування. Таким чином, заперечення сторони відповідача в частині протиправності нарахування процентів за користування кредитом та їх розміру не знайшли свого підтвердження. Щодо доводів сторони відповідача про не отримання ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» права вимоги до [PERSON] . Першочергово суд звертає увагу, що доводи сторони відповідача в цій частині є суперечливими: [PERSON] частково визнає позовні вимоги, не заперечує проти стягнення з нього на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованості за тілом кредиту, комісії за його надання, що виникла з кредитного договору № 4803356 від 15.08.2021 року. Однак, при цьому сторона відповідача висловлює доводи щодо неотримання ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» права вимоги від ТОВ «МІЛОАН» за кредитним договором № 4803356 від 15.08.2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Судом встановлено, що 11.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 12Т (а.с. 16-23), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «МІЛОАН» передає ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за плату, а ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» приймає належні ТОВ «МІЛОАН» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до п. 6.1 договору № 12Т від 11.11.2021 року загальний розмір портфеля заборгованості боржників, права вимоги до яких відступаються, складає 88\~907\~816 грн. 24 коп. Відповідно до п. 6.2.3 договору № 12Т від 11.11.2021 року права вимоги переходять до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» з моменту підписання сторонами цього договору. Відповідно до п. 7.1 договору № 12Т від 11.11.2021 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» вносить ТОВ «МІЛОАН» плату за відступлення прав вимоги у розмірі 3\~566\~988 грн. 72 коп. Договір про відступлення прав вимоги підписаний ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» 11.11.2021 року. У цей же день між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» підписано акт приймання-передачі реєстру боржників від 11.11.2021 року до договору відступлення прав вимоги № 12Т від 11.11.2021 року (а.с. 23). З витягу з додатку до договору факторингу № 12Т від 11.11.2021 року (а.с. 13), який являє собою витяг з реєстру боржників, вбачається, що від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 4803356 від 15.08.2021 року, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 46\~100 грн. 00 коп., з яких: 20\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 24\~100 грн. 00 коп. заборгованість за процентами, 2000 грн. 00 коп. заборгованість за комісією. Витяг підписаний ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», підстав сумніватися в його належності та допустимості у суду немає. З наданих платіжних інструкцій (а.с. 45-46) судом встановлено, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАС» на виконання умов договору про відступлення права вимоги № 12Т від 11.11.2021 року сплатило 3\~566\~998 грн. 72 коп. в якості плати за відступлення прав вимоги. Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно усталеної судової практики не повідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від грошового зобов`язання. У такому випадку боржник має право виконання зобов`язання первісному кредитору, що буде вважатися належним виконанням зобов`язання. У зв`язку з цим суд звертає увагу, що неповідомлення [PERSON] про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення заборгованості за кредитним договором № 4803356 від 15.08.2021 року. При неотриманні повідомлення про перехід права вимоги від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» [PERSON] міг погасити заборгованість, сплативши її на користь ТОВ «МІЛОАН». Ризики такого виконання зобов`язання тоді було б покладено на ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Разом з тим, [PERSON] не здійснив будь-якого виконання зобов`язання ані на користь первісного, ані на користь нового кредитора. Доводи сторони відповідача щодо розбіжностей у назві договору відступлення прав вимоги, невідповідності форми реєстру боржників заслуговують на увагу, однак не спростовують вищезазначені обставини переходу права вимоги від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Таким чином, судом встановлено, що право вимоги ТОВ «МІЛОАН» до [PERSON] за кредитним договором № 4803356 від 15.08.2021 року перейшло до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено укладення кредитного договору між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , факт виконання ТОВ «МІЛОАН» свого зобов`язання з надання кредитних коштів, факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, комісії, факт отримання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 46\~100 грн. 00 коп., з яких: 20\~000 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 24\~100 грн. 00 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом, 2000 грн. 00 коп. заборгованість за комісійними винагородами. На підставі цього суд приходить до висновку про повного задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2\~422 грн. 40 коп.), витрат на професійну правничу допомогу (6000 грн. 00 коп.). Стороною відповідача судових витрат не заявлено. Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. [PERSON] подав заперечення проти обґрунтованості та співмірності заявленого позивачем розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» при розгляді цієї справи на підставі договору про надання правової допомоги № 42649746 від 01.11.2024 року отримало правову допомогу у загальному розмірі на 6\~000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціну позову та значенням справи для сторони, враховуючи якість та обсяг складених представником позивача процесуальних документів (відзиву, заяв, клопотань), а також зважаючи на заперечення сторони відповідача проти співмірності витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд приходить до висновку, що обґрунтованими та співмірними з обставинами даної справи будуть витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. 00 коп. Відповідно розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню з 6\~000 грн. 00 коп. до 3000 грн. 00 коп. Підстав для звільнення [PERSON] від сплати судового збору на підставі п. 12, 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» судом не встановлено, оскільки дана справа не пов`язана з виконанням [PERSON] свого військового обов`язку та не стосується його прав як військовослужбовця чи учасника бойових дій. Висновок щодо застосування положень п. 12, 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» лише в категоріях справ, які пов`язані з правовим статусом військовослужбовця та його прав як військовослужбовця, викладено в ухвалі ВП ВС від 11.09.2024 року у справі № 567/79/23. Таким чином, з [PERSON] на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2\~422 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3\~000 грн. 00 коп. Щодо розстрочення виконання судового рішення. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 5 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Відповідно до п. 10 ППВСУ від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). Отже, відстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим. Верховним Судом у постановах від 18 лютого 2020 року у справі № 922/2191/12 та від 16 січня 2020 року у справі № 910/1820/19 зазначено, що питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватись з урахуванням балансу інтересів сторін, слугувати досягненню мети виконання рішення з максимальним дотриманням співмірності негативних наслідків для боржника з інтересом кредитора. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися і оцінюватися доводи і заперечення як позивача, так і відповідача. Судом підтверджено, що [PERSON] має бажання добровільно виконати судове рішення та погасити існуючу заборгованість перед ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», однак не може цього зробити одним платежем у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, внаслідок чого потребує розстрочення виконання судового рішення. У зв`язку з цим вважає доведеними підстави для розстрочення виконання рішення суду в частині стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованості за договором № 4803356 від 15.08.2021 року у загальному розмірі 46\~100 грн. 00 коп. У свою чергу, суд не може здійснити розстрочення сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу з наступних причин. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення по справі, за певних умов. Отже, виходячи вищевикладене, суд своєю ухвалою може відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. У зв`язку з цим судове рішення в частині стягнення з [PERSON] понесених позивачем судових витрат має бути виконано у загальному порядку. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved