Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Працевитий Г.О. в інтересах позивачки 01.04.2024 через систему «Електронний суд» звернувся до суду із зазначеним позовом, просить: 1) визнати недійсним пункт 4 розділу «Споживчий кредит», що передбачає обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,99% Заяви №1001198779701 від 17.12.2018 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, підписаного між [PERSON] та Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк»; 2) визнати недійсним пункт 4 розділу «Споживчий кредит», що передбачає обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,99% Заяви №100999440201 від 15.03.2018 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, підписаного між [PERSON] та Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк». За змістом позову, щодо договору №1001198779701: 17.12.2018 між [PERSON] та АТ «ПУМБ» підписано заяву №1001198779701 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, на підставі чого позичальнику надано кредит. Відповідно до паспорту споживчого кредиту, між позичальником та банком погоджено такі умови: - Найменування продукту «кредит на загальні цілі - GP Standart ВСЕЯСНО (24) - банківський переказ (п.8); - Цільове призначенн: а) загальні споживчі цілі; б) сплата разової комісії банку (п.1). - Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 3.99%; (п.4) - Сума кредиту в розмірі 39 100,00 грн. в тому числі на загальні споживчі цілі (п.2); - Строк кредитування 24 місяці (п.3); - Процентна ставка 0,01% за типом: фіксована. Відповідно паспорту споживчого кредиту до заяви №1001198779701, а саме розділу 4 «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача» встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту в розмірі 3,99%. База нарахування щомісячної комісії - нараховується щомісячно, від суми кредиту, який видається на загальні споживчі цілі. Розділом 5 «Порядок повернення кредиту» визначено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 1560,09 грн. до сплати щомісяця, а сума, яка має бути сплачена за весь період кредитування - 37 442,16 грн. При цьому, як стверджує сторона позивача, жодної додаткової інформації, про те, що розуміється (які саме послуги) під обслуговуванням кредитної заборгованості, пункт 5 не містить. Таким чином, Договір містить умови щодо сплати позивачем за додаткові послуги, перелік яких не визначено, відповідачу щомісячно 3,99% від суми кредиту в розмірі 39 100,00 грн., тобто 1 560,09 грн., на весь строк кредитування (24 місяці). Відповідно сума, яка нарахована Банком позивачу до сплати за обслуговування кредитної заборгованості на кінець строку кредитування становить 37 442,16 грн. (1560,09 * 24 місяців = 37 442,16 грн.) За час з 17.12.2018 р. позивач не отримував жодних послуг щодо обслуговування кредитної заборгованості, крім повідомлення раз на місяць за ініціативою позивача відповідачем інформації про поточний розмір заборгованості за кредитом. Кредит надавався під 0,01% річних. Позивач вирішив отримати кредит на таких умовах, оскільки представник банку рекламував вказаний кредит, зазначавши що у них найнижча процентна ставка на відміну від інших банків. Жодної уваги на те, що позичальник повинен буде сплачувати додаткову щомісячну комісію в розмірі 1 560,09 грн. фактично ні за що, працівники банку не звертали. У позовній заяві наголошено, що ані в заяві №1001198779701, ані в паспорті споживчого кредиту, відсутній перелік або відомості щодо будь-яких додаткових послуг. Так, позивач повністю не погоджується з умовами Договору щодо сплати коштів за обслуговування кредитної заборгованості, вважає зазначені умови несправедливими, і такими, які прямо суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», а також Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим, за захистом свої законних прав та інтересів позивач змушений звернутися до суду з цим позовом. Щодо договору №100999440201: 15.03.2018 між [PERSON] та АТ «ПУМБ» підписано заяву №100999440201 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, на підставі чого позичальнику було надано кредит. Кредит надавався під 0,01% річних. Позивач вирішив отримати кредит на таких умовах, оскільки представник банку рекламував вказаний кредит, зазначавши що у них найнижча процентна ставка на відміну від інших банків. По аналогії з попередній кредитом, жодної уваги на те, що позичальник повинен сплачувати додаткову щомісячну комісію в розмірі 1 302,81 грн. за невизначений обсяг послуг, працівники банку не звертали. Відповідно до паспорту споживчого кредиту вказаного договору, між позичальником та банком погоджено такі умови: - Найменування кредитного продукту «кредит на загальні цілі - GP Standart ВСЕЯСНО (24) - банківський переказ (п.8); - Цільове призначенн: а) загальні споживчі цілі; б) сплата разової комісії банку (п.1). - Розмір комісії за обслуговування заборгованості - 3,99% (п. 4); - Сума кредиту в розмірі 32 652,00 грн.; - Строк кредитування 24 місяці; Процентна ставка 0,01% за типом: фіксована. Відповідно до паспорту споживчого кредиту до заяви №№100999440201, а саме розділу 4 «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача» встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту в розмірі 3,99%. База нарахування щомісячної комісії - нараховується щомісячно, від суми кредиту, який видається на загальні споживчі цілі. Розділом 5 «Порядок повернення кредиту» визначено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 1 302,81 грн. до сплати щомісяця, а сума, яка має бути сплачена за весь період кредитування - 31 267,44 грн. При цьому, жодної додаткової інформації про те, що розуміється (які саме послуги) під обслуговуванням кредитної заборгованості пункт 5 не містить. Таким чином, відповідно до доводів позивача, договір містить умови щодо сплати позивачем за додаткові послуги, перелік яких не визначено, відповідачу щомісячно 3,99% від суми кредиту в розмірі 32 652,00 грн., тобто 1 302,81 грн., на весь строк кредитування (24 місяці). Відповідно сума, яка нарахована Банком позивачу до сплати за обслуговування кредитної заборгованості на кінець строку кредитування становить 31 267,44 грн. (1302,81 * 24 місяців = 31 267,44 грн.) За час з 15.03.2018 позивач не отримував жодних послуг щодо обслуговування кредитної заборгованості, на чому наголошено у позовній заяві, крім повідомлення раз на місяць за ініціативою позивача відповідачем інформації про поточний розмір заборгованості за кредитом. Кредит надавався під 0,01% річних. Позивач вирішив отримати кредит на таких умовах, оскільки представник банку рекламував вказаний кредит, зазначавши що у них найнижча процентна ставка на відміну від інших банків. Жодної уваги на те, що позичальник повинен буде сплачувати додаткову щомісячну комісію в розмірі 1 302,81 грн. за обслуговання із неконкретизованим переліком послуг працівники банку не звертали. Так, ані в заяві №100999440201, ані в паспорті споживчого кредиту, не визначено цей перелік. Позивач повністю не погоджується з умовами Договору щодо сплати коштів за обслуговування кредитної заборгованості, вважає зазначені умови несправедливими, і такими, які прямо суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», а також Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим, за захистом свої законних прав та інтересів позивач змушений звернутися до суду з цим позовом. Разом з цим, факт укладення вказаних договорів та отримання кредитів сторона позивача визнає. На підставі наведеного, враховуючи неможливість позасудового врегулювання спору, наводячи посилання на приписи ст.42 Конституції України, ст.3, 203, 215, 509, 627, 1054 ЦК України, положення Законів України «Про споживче кредитування», «Про захист прав споживачів» сторона позивача просить задовольнити позов у визначений спосіб. Справа 02.04.2024 на підставі протоколу автоматизованого розподілу між суддями від 01.04.2024 передана в провадження судді Вайнраух Л.А. Ухвалою судді від 22.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ухвалою відповідачу визначено строк на подання відзиву та роз`яснено, що відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі його ненадання у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Звільнено [PERSON] від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». Ухвала суду отримана відповідачем в системі «Електронний суд» 23.04.2025, як видно з довідки про доставку. Ухвалою суду від 16.05.2024 клопотання представника позивача задоволено. Передано судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Звєздовій Н.С. дану цивільну справу №336/2984/24 для вирішення питання про об`єднання в одному провадженні з цивільною справою №336/1028/24 за позовом АТ «Перший український міжнародний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 22.05.2024 (головуючи суддя Звєздова Н.С.) постановлено відмовити в прийнятті матеріалів цивільної справи №336/2984/24 для вирішення питання про об`єднання їх в одне провадження з матеріалами справи №336/1028/24 за позовом АТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Повернуто матеріали цивільної справи №336/1028/24 судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Вайнраух Л.А. для вирішення питання про подальший розгляд справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, відповідно клопотання, поданого в порядку до ч.3 ст.211 ЦПК України, вх.№ від 16.01.2025, - адвокат Працевитий Г.О. просить розглядати справу без участі сторони позивача, заперечень проти винесення заочного рішення по справі за відсутності відповідача не наведено. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи сторона відповідача повідомлялась належним чином, адже юридична особа має зареєстрований електронний кабінет в системі «Електронний суд», своїм правом на подання відзиву у встановлений судом в ухвалі суду строк (відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України) не скористалась. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заяв та клопотань до матеріалів справи сторонами не надано, про причини своєї неявки відповідач суд не повідомив. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, за відсутності заперечень проти заочного розгляду справи, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. За приписами ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Судом встановлено, що 17.12.2018 між [PERSON] та АТ «ПУМБ» підписано заяву №1001198779701 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, на підставі чого позичальнику надано кредит. Відповідно до паспорту споживчого кредиту, між позичальником та банком погоджено такі умови: - Найменування продукту «кредит на загальні цілі - GP Standart ВСЕЯСНО (24) - банківський переказ (п.8); - Цільове призначенн: а) загальні споживчі цілі; б) сплата разової комісії банку (п.1). - Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 3.99%; (п.4) - Сума кредиту в розмірі 39 100,00 грн. в тому числі на загальні споживчі цілі (п.2); - Строк кредитування 24 місяці (п.3); - Процентна ставка 0,01% за типом: фіксована. Відповідно паспорту споживчого кредиту до заяви №1001198779701, а саме розділу 4 «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача» встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту в розмірі 3,99%. База нарахування щомісячної комісії - нараховується щомісячно, від суми кредиту, який видається на загальні споживчі цілі. Розділом 5 «Порядок повернення кредиту» визначено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 1560,09 грн. до сплати щомісяця, а сума, яка має бути сплачена за весь період кредитування - 37 442,16 грн. Крім того, 15.03.2018 між [PERSON] та АТ «ПУМБ» підписано заяву №100999440201 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, на підставі чого позичальнику надано кредит. Кредит надавався під 0,01% річних. Відповідно до паспорту споживчого кредиту вказаного договору, між позичальником та банком погоджено такі умови: - Найменування кредитного продукту «кредит на загальні цілі - GP Standart ВСЕЯСНО (24) - банківський переказ (п.8); - Цільове призначенн: а) загальні споживчі цілі; б) сплата разової комісії банку (п.1). - Розмір комісії за обслуговування заборгованості - 3,99% (п. 4); - Сума кредиту в розмірі 32 652,00 грн.; - Строк кредитування 24 місяці; Процентна ставка 0,01% за типом: фіксована. Відповідно до паспорту споживчого кредиту до заяви №100999440201, а саме розділу 4 «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача» встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту в розмірі 3,99%. База нарахування щомісячної комісії - нараховується щомісячно, від суми кредиту, який видається на загальні споживчі цілі. Розділом 5 «Порядок повернення кредиту» визначено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 1 302,81 грн. до сплати щомісяця, а сума, яка має бути сплачена за весь період кредитування - 31 267,44 грн. Факт укладення вказаних договорів та отримання кредитів сторона позивача підтверджує, разом з цим, стороною відповідача не спростовано доводи сторони позивача про те, що [PERSON] не надавались додаткові послуги, які враховані у сумі комісії за обслуговування кредитної заборгованості протягом періоду користування кредитними коштами. Задовольняючи позов, суд виходить з таких норм чинного законодавства. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, у відносинах щодо позики, а саме, ст. 207, 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1048-1050, 1054, 1056-1 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631 ЦК України). Зокрема, ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. За приписами ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, судом враховується позиція Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.07.2019 у цивільній справі №342/180/17, пр. 14-131цс19. Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Враховуючи зміст наведених норм, можна вважати, що споживач послуг банку лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Оскільки такі умови договорів приєднання розробляються позивачем, як надавачем банківських послуг, відповідно, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору та під час його виконання діють певні вимоги у визначеній редакції. За нормою ч.2 ст.1050 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, ч.1 ст.1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Факт видачі [PERSON] та отримання ним кредитних коштів відповідно до умов договорів №1001198779701 від 17.12.2018 та №100999440201 від 15.03.2018 в межах даної справи не спростовується та стороною позивача визнається. Суд також враховує правові висновки, здійснені Верховним Судом у постанові від 15.03.2021 у справі №361/392/20, пр.61-16470св20. Так, згідно із частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Поряд з цим, встановлення позивачу плати за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», свідчить про те, що такі положення кредитного договору є несправедливими (ч.1-5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів») та підлягають визнанню недійсними. До аналогічних правових висновків Верховний Суд дійшов у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19, провадження № 61-22778св19. Так, відповідно до ч.1,2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України. Таким чином дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Суд з цього приводу враховує також правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.02.2023 у справі №199/7014/20, пр. №61-17825св21. Так, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом № 1734-VIII (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону № 1734-VIII. Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон № 1734-VIII. Так, у п.4 обох зазначених вище кредитних договорів (у заявах, досліджених судом про приєднання до умов, а також відповідних розділах паспортів споживчого кредиту), позичальнику встановлено плату за обслуговування кредиту, без конкретизації переліку послуг, без уточнення систематичності надання певної інформації чи певних послуг. Наявні докази, за відсутності відзиву, не дозволяють зробити висновків про те, які саме послуги банку маються на увазі під вказаним обслуговуванням кредиту або кредитної заборгованості. Тому, суд приходить до висновку про те, що застосованими є нормативні приписи, відповідно до яких нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача (ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»). З урахуванням наведеного особа, яка включила ту чи іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується, зокрема в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову. Зазначене правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), а й щодо умов, які хоч і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party). Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17, пр.№ 61-18730св20. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі №204/224/21, пр.№61-4202сво22 дійшов висновку про те, якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Такий висновок висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного в постанові від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц, пр.№ 61-11сво17. З огляду на викладене, супутня послуга банку, визначена як обслуговування кредитної заборгованості (або кредиту), має надаватися клієнту банку безоплатно. Дослідивши надані представником позивача на підтвердження позовних вимог письмові докази, проаналізувавши нваведені правові позиції, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає повному задоволенню відповідно до наведених вище доводів, шляхом: 1) визнання недійсним пункт 4 розділу «Споживчий кредит», що передбачає обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,99% Заяви №1001198779701 від 17.12.2018 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, підписаного між [PERSON] та Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк»; 2) визнання недійсним пункт 4 розділу «Споживчий кредит», що передбачає обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,99% Заяви №100999440201 від 15.03.2018 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, підписаного між [PERSON] та Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк». За приписами ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Так, в дохід держави, із відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді оплати судового збору у сумі 2 422,40 гривень, тобто, за розгляд двох позовних вимог немайнового характеру. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За приписами ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. П.1,2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо. У ч.8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, до суду надано ордер на надання правничої (правової) допомоги від 01.04.2024, копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 22.03.2024, укладеного між позивачем та адвокатським бюро «Юрконсалт» Геннадія Працевитого». Згідно з п.3.1 договору, розмір гонорару визначається та сплачується за погодженням сторін та викладається в додатку (додатковий договір) до вказаного договору, який вважається його невід`ємною частиною. Порядок сплати гонорару адвоката та послуг визначається у п.3.2, 3.3 договору. Крім того, судом досліджено додатковий договір від 22.03.2024, укладений між тотожними сторонами, рахунок та акт від 29.03.2024. Так, представництво та захист інтересів клієнта у даній справі передбачено п.1 додаткового договору. Вартість послуг за консультацію, підготовку позовної заяви становить 8 000,00 гривень, участь в судовому засіданні - 1 500,00 гривень, гонорар за ведення справи в суді (10% від суми скасованої комісії за кредитними договорами №1001198779701, №100999440201) (п.2.1, 2.2, 3.1 додаткового договору). Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними. Таким чином зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху» не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема частин четвертої-п`ятої статті 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат. Однак вищенаведене не означає, що такі зобов`язання між адвокатом та клієнтом не є обов`язковими для сторін договору про надання правової допомоги, у разі якщо такий договір є дійсним». Аналогічні висновки здійснені й у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі №753/1203/18, пр.61-44217св18. Так, «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність». Із врахуванням висновків у даній постанові суд наголошує, що, оскільки станом на дату ухвалення судом першої інстанції рішення вочевидь не набрало законної сили, то підстав для задоволення вимоги про стягнення так званого умовного гонорару на даний час немає. Також в цьому контексті суд враховує загальні засади цивільного процесуального законодавства та критерії відшкодування, їх доцільність та співрозмірність, відсутність належним чином висловлених заперечень з боку відповідача. Беручи до уваги наявні докази на підтвердження надання правової допомоги адвокатом Працевитим Г.О., із врахуванням наведеного стороною позивача розрахунку, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість судових витрат, понесених стороною позивача за консультацію, підготовку позовної заяви. Згідно з положеннями ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved