Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

10.10.2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , згідно вимог якого останній просить зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» усунути будь-які порушення щодо реєстрації права власності лізингоодержувача на об`єкт фінансового лізингу, а саме 2 транспортні засоби KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , та KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . Мотивуючи позовні вимоги, позивач вказує, що 03 березня 2020 року між АТ КБ «ПриватБанк» в особі менеджера Філії «Західне Головне Регіональне Управління» АТ КБ «ПриватБанк» Звізла Андрія Степановича та [PERSON] був укладений Договір фінансового лізингу LVН0А-00000285, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. Предметом вказаного договору є 2 транспортні засоби KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , та KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . Після сплати всіх лізингових платежів, 21 квітня 2024 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» підписано Договори №б/н купівлі-продажу предмету лізингу та Акти звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу LVН0А-00000285 від 03.03.2020 року. АТ КБ «ПриватБанк» видано накази та довіреності [PERSON] для здійснення перереєстрації транспортних засобів KIA Sportage VIN [NUMBER] та KIA Sportage VIN[NUMBER] в Територіальному сервісному центрі МВС. Позивач звернувся до Територіального сервісного центру №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях про здійснення перереєстрації права власності на 2 транспортні засоби, а саме: KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , та KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] на лізингоодержувача [PERSON] . 20 вересня 2024 року листом №31/28/17-7303-2024 Територіальний сервісний центр №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях відмовлено повторно у перереєстрації транспортних засобів на підставі п.15 Порядку. Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 16.10.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених недоліків. 24.10.2024 до суду надійшла заява про усунення недоліків, з якої вбачається, що позивачем було уточнено позовну заяву, згідно вимог якої позивач вказує, що так як Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській області, Івано-Франківській та Закарпатській областях не визнають право власності на вищезгадані транспортні засоби, він просить суд визнати право власності [PERSON] на об`єкт фінансового лізингу, а саме 2 транспортні засоби KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , та KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 04.11.2024 до суду надійшли пояснення Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області, Івано-Франківській та Закарпатській областях, в яких представник вказує, що РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано- Франківській та Закарпатській областях жодним чином не порушує будь-які права позивача. 08.11.2024 до суду надійшов відзив Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на позовну заяву, в якому представник вказує на те, що банком не заперечується право власності позивача на транспортний засіб, всі документи, які були необхідні для перереєстрації автомобілю з боку банку, було підписано і передано позивачу. Представник зазначив, що право власності на транспортний засіб виникає з моменту передачі майна від відчужувача до набувача, що в даній справі мало місце 21 квітня 2024 року і не заперечується Сторонами по справі, що, як наслідок, вказує на відсутність спору між сторонами та свідчить, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту та визначено невірно відповідача у справі. 02.12.2024 до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив, в якому останній вказує на те, що позивач не в змозі зареєструвати своє право власності на транспортні засоби через дії АТ КБ «Приватбанк», а не Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях, а тому АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі. 28.01.2025 ухвалою суду було закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача направив до суду заяву про проведення судового розгляду у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача подав до суду заяву про проведення засідання у його відсутність, відзив на позовну заяву підтримав. Інші учасники розгляду в судове засідання не з`явилися, про місце і час судового розгляду повідомлені належним чином. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судовим розглядом встановлено, що 03 березня 2020 року між АТ КБ «ПриватБанк» в особі менеджера Філії «Західне Головне Регіональне Управління» АТ КБ «ПриватБанк» Звізла Андрія Степановича та [PERSON] був укладений Договір фінансового лізингу LVH0A-00000285, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. Предметом вказаного договору є 2 транспортні засоби KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , та KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . На підставі п.2 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст.11 Договору фінансового лізингу LVH0A-00000285 від 03.03.2020 року за умови належного виконання своїх зобов`язань лізингоодержувач має право набути у власність об`єкт фінансового лізингу. Після сплати всіх лізингових платежів, 21 квітня 2024 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» підписано Договори №б/н купівлі-продажу предмету лізингу та Акти звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу №LVH0A-00000285 від 03.03.2020 року. АТ КБ «ПриватБанк» видано накази та довіреності [PERSON] для здійснення перереєстрації транспортних засобів KIA Sportage VIN [NUMBER] та KIA Sportage VIN [NUMBER] в Територіальному сервісному центрі МВС. 27 червня 2024 року представником [PERSON] [PERSON] , яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 02.05.2024 року, подано заяву до Територіального сервісного центру №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях про перереєстрацію згаданих вище 2 транспортних засобів, які є предметом договору фінансового лізингу. Листом від 29.06.2024 року відмовлено у перереєстрації транспортних засобів на підставі пункту 15 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07.09.1998 року №1388 (далі- Порядок), а саме: у разі надходження до сервісного центру МВС звернення щодо транспортного засобу, відомості про власника якого містяться в Єдиному реєстрі боржників, перереєстрація транспортного засобу не здійснюється. Оскільки в Єдиному реєстрі боржників містяться відомості щодо АТ КБ «ПриватБанк», які не дають можливості зареєструвати право власності на транспортні засоби, на адресу лізингодавця 24 липня 2024 року було скероване звернення щодо усунення будь-яких порушень щодо реєстрації права власності лізингоодержувача на об`єкт фінансового лізингу, а саме 2 транспортних засобів KIA Sportage 2020 року випуску. АТ КБ «ПриватБанк» листом від 29 липня 2024 року №20.1.0.0.0/7-240724/60072 повідомив, що докладає всіх зусиль до найскорішого вирішення цього питання, а також [PERSON] має можливість і надалі вільно користуватися набутим за договором фінансового лізингу №LVH0A-00000285 від 03.03.2020 року транспортним засобом. 04 вересня 2024 року повторно подано заяву до Територіального сервісного центру №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях про здійснення перереєстрації права власності на 2 транспортні засоби, а саме: KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , та KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] на лізингоодержувача [PERSON] . 20 вересня 2024 року листом №31/28/17-7303-2024 Територіальний сервісний центр №4641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях відмовлено повторно у перереєстрації транспортних засобів на підставі п.15 Порядку. Під час судового розгляду встановлено, що банком не заперечується право власності позивача на транспортні засоби, всі документи, які були необхідні для перереєстрації автомобілю з боку банку було підписано і передано позивачу. Суд звертає увагу, що, відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доказів визнання недійсним договору фінансового лізингу LVH0A-00000285 та договорів №б/н купівлі-продажу предмету фінансового лізингу №LVH0A-00000285 від 03.03.2020 року та/або їх окремих положень суду не надано. Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірних Договорів на час їх підписання та на протязі виконання з боку сторін також відсутні. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про фінансовий лізинг", протягом строку дії договору фінансового лізингу лізингоодержувачу забезпечується захист належних йому відповідно до закону та/або договору фінансового лізингу прав щодо об`єкта фінансового лізингу з дотриманням при цьому захисту встановлених законом та/або договором фінансового лізингу прав лізингодавця. Протягом строку дії договору фінансового лізингу лізингоодержувач має право вимагати від осіб, які порушують його права як лізингоодержувача, у тому числі від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його прав на об`єкт фінансового лізингу". Отже, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом щодо визнання права власності на предмет лізингу. Як зазначено позивачем в позовній заяві, підставою звернення з даним позовом до суду є відсутність у позивача як лізингоодержувача можливості розпоряджатися придбаними автомобілями за наслідками виконання умов договорів фінансового лізингу та купівлі - продажу. Статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Згідно умов вищевказаного договору фінансового лізингу LVH0A-00000285, протягом усього строку цих договорів майно є власністю банка. Майно переходить у власність лізингоодержувача після сплати банку всієї суми лізингових та інших платежів за цим договором, але не раніше одного року з моменту передачі майна лізингоодержувачу. Відповідно до абз. 2 п. 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" якщо сторони договору фінансового лізингу уклали договір купівлі-продажу (викупу) об`єкта фінансового лізингу, право власності на об`єкт фінансового лізингу переходить до лізингоодержувача у разі та з моменту сплати ним визначеної таким договором ціни, якщо інше не передбачено таким договором. Як встановлено судом та сторонами не заперечувалось, позивач виконав свої зобов`язання за договорами та сплатив на користь відповідача передбачені договорами платежі, в тому числі шляхом виплати всієї вартості предметів лізингу, про що також зазначено в умовах Договорів купівлі - продажу предмету лізингу від 21 квітня 2024 року. При цьому, обставини фактичної передачі переходу предметів лізингу та права власності від АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] належним чином підтверджуються підписаними без зауважень Актами приймання-передачі транспортних засобів LVH0A-00000285. Частиною першою статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закону України від 05.04.2001 року № 2344-III Про автомобільний транспорт (далі - Закон № 2344-III), відповідно до частини 1 статті 2 якого законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України"Про транспорт","Про дорожній рух", чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень. Закон України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 року №3353-ХІІ (далі - Закон №3353-ХІІ) регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань). Відповідно до частини одинадцятої статті 34 Закону №3353-ХІІ власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митною оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. У разі наявності обтяжень реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів здійснюється за наявності згоди обтяжувача (обтяжувачів), справжність підпису (підписів) якого (яких) засвідчено нотаріусом. Порядок державної реєстрації транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України (частина 6 статті 19 Закону № 2344-III). Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), присвоєння буквено-цифрової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформлення і видачі реєстраційних документів та/або їх формування в електронній формі встановлюється Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2009 № 1371) (далі - Порядок № 1388). Пунктом 6 Порядку № 1388, зокрема, визначено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС або через центри надання адміністративних послуг. Державна реєстрація нових транспортних засобів може проводитися сервісними центрами МВС за участю суб`єктів господарювання, які стоять на обліку в Головному сервісному центрі МВС, здійснюють продаж таких транспортних засобів та уклали з Головним сервісним центром МВС відповідний договір. Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Згідно пункту 8 Порядку №1388, одним із документів, що підтверджує придбання транспортного засобу, є договір фінансового лізингу. Відповідно пункту 27 Порядку №1388, транспортні засоби, що придбаваються юридичною особою - лізингодавцем з метою подальшої передачі їх лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу, реєструються за лізингодавцем. Після виконання договору фінансового лізингу транспортні засоби перереєстровуються за лізингоодержувачем на підставі зазначеного договору після повного розрахунку або зазначеного в договорі фінансового лізингу окремого договору купівлі-продажу (викупу) предмета лізингу або іншого договору, визначеного договором фінансового лізингу. Згідно з абзацом 2 пункту 7 Порядку №1388 експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають вимогам, установленим МВС, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Отже, приписами статті 34 Закону України «Про дорожній рух» №3353-ХІІ та Порядку №1388 регулюються та встановлюються обов`язки продавців та покупців транспортних засобів, зокрема, щодо зняття з реєстраційного обліку транспортного засобу (в разі його відчуження попереднім власником), щодо реєстрації транспортного засобу (в разі його придбання новим власником), тощо. Відповідно до статті 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно з частиною першою статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 статті 316, ч. 1 ст. 317 ЦК). Положеннями статей 328, 329 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З наведених положень закону слідує, що за загальним правилом право власності на рухому річ, яким є автомобіль, виникає з моменту передання майна. Винятком із загального правила про те, що право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна, є вказівка в нормі закону чи в положеннях договору. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин, як договір, його сторони можуть у договорі самі визначити момент виникнення права власності на рухому річ (аналогічні висновки наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд від 26.04.2023 року у справі 569/20334/21). Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року у справі № 911/1278/20 дійшла висновку про те, що правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем ТЗ, здійснюється на підставі загальних положень ЦК України про перехід права власності за договором, спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України Про дорожній рух» та прийнятих на його виконання нормативних актів відповідних органів, що регламентують порядок державної реєстрації окремих видів транспортних засобів; як положеннями ч. 1 ст. 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації ТЗ, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача ТЗ з моменту здійснення його державної реєстрації; порушення приписів про державну реєстрацію транспортного засобу має наслідком заборону його експлуатації (користування рухомим майном); право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України; якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу. З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що транспортні засоби були передані позивачу, проте за наслідками звернення до територіального сервісного центру МВС [PERSON] було отримано інформацію щодо неможливості проведення перереєстрації, оскільки власник транспортних засобів АТ КБ "Приватбанк" знаходиться в Єдиному реєстрі боржників. З матеріалів справи вбачається, що спірні автомобілі не є предметом судових справ відповідача, за наслідком розгляду яких щодо Банку були внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру боржників. Відповідач у відзиві на позовну заяву повідомив суд, що у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відсутні будь - які обтяження спірних транспортних засобів та після укладення договорів купівлі-продажу предметів лізингу відповідач до уповноваженого органу МВС для зняття з обліку транспортних засобів не звертався, з метою уникнення відповідальності за невиконання будь-якого рішення суду. За приписами цивільного законодавства позивач є новим власником транспортних засобів, ідентифікаційні ознаки яких вказані у наданих ним документах, що підтверджують правові підстави набуття права власності. При цьому, за умови встановленого факту передачі транспортних засобів Товариство позбавлено можливості як здійснити державну реєстрацію зазначених автомобілів за собою, так і розпорядитись ними, оскільки за даними реєстрів МВС власником вказаного автомобіля є відповідач, що, за висновками суду, свідчить про наявність підстав вважати, що право власності позивача де-юре не визнається. Згідно статті 34 Закону України "Про дорожній рух", у разі звернення особи, яка внесена до Єдиного реєстру боржників, для здійснення перереєстрації, зняття з обліку транспортного засобу з метою його відчуження територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України зобов`язані відмовити у вчиненні реєстраційної дії, про що не пізніше наступного робочого дня повідомити зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про такий транспортний засіб. Також відповідно до абзацу дев`ятого пункту 15 Порядку у разі надходження до сервісного центру МВС звернення щодо транспортного засобу, відомості про власника якого містяться в Єдиному реєстрі боржників, перереєстрація транспортного засобу не здійснюється, крім випадків, коли: - перереєстрація транспортного засобу не пов`язана з його відчуженням; - транспортний засіб придбано на електронному аукціоні в порядку, установленому статтею 61 Закону України "Про виконавче провадження"; - транспортний засіб отримано в рахунок погашення боргу в порядку, установленому статтею 61 Закону України "Про виконавче провадження"; - транспортний засіб придбано в порядку, установленому статтею 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень"; - транспортний засіб безоплатно отримано відповідно до пункту 14 Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2002 № 985. З наведеного слідує, що перебування Банку в Реєстрі боржників є підставою для відмови в реєстрації права власності на автомобілі за позивачем, відтак, [PERSON] , як новий власник позбавлений можливості зареєструвати право власності на транспортні засоби, що є предметом даного позову. Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Згідно частин першої, п`ятої та сьомої статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження. Відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або постанови, передбаченої частиною четвертою статті 40 цього Закону, чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів. Під час судового розгляду встановлено, що з приводу відповідача в реєстрі боржників міститься записи по виконавчим провадженням, де банк виступає боржником. Водночас, як встановлено судом, банк не вчинив дії, спрямовані на усунення перешкод у реєстрації спірних автомобілів за товариством, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість звернення стягнення на автомобілі, за які позивачем сплачено кошти, а тому визнав обґрунтованими доводи [PERSON] , що його право власності підлягає захисту. Відповідно до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із статтею 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведеної норми позов про визнання права власності може бути пред`явлено особою, яка вже є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою чи якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Позов про визнання права власності у порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України, пред`являється на захист уже існуючого, наявного права, що виникло у позивача з підстав, передбачених законом, і підтверджується належними та допустимими доказами, а не з наміром набути таке право за рішенням суду. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що за змістом статті 392 ЦК України судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (постанови від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 76) та від 23.06.2020 року у справі № 909/337/19 (пункт 78). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому як ефективний спосіб слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17, від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18). Велика Палата Верховного суду у постанові від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17 зробила висновок, що за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. У постановах від 04.02.2021 року у справі №910/1744/19, від 05.06.2024 року у справі № 909/142/23 Верховний Суд зауважив, що умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна. З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на встановлені судом обставини порушення наявних у позивача речових прав - права власності на транспортні засоби та враховуючи, що позивач виконав умови договору лізингу LVH0A-00000285, предметом яких є2 транспортні засоби KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , та KIA Sportage 2020 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , в частині повної сплати лізингових платежів, проте позбавлений можливості реалізації належного йому права власності та здійснення перереєстрації транспортних засобів за [PERSON] , у зв`язку з перебуванням юридичної особи - лізингодавця в Єдиному реєстрі боржників суд зазначає, що поданий позов направлений на усунення невизначеності відносин права власності [PERSON] на вказані транспортні засоби та підтвердження такого права, відтак, дійшовши висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання за позивачем права власності на вказані транспортні засоби, суд визнає вказаний позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Окрім цього, виходячи з системного аналізу підстав поданого позову у взаємозв`язку з обставинами справи та обраним позивачем способом захисту порушеного права суд наголошує, що предметом судового розгляду в цій справі є саме право власності спірних автомобілів після виконання позивачем договорів фінансового лізингу, яке не може бути реалізоване останнім, а не дії та рішення сервісного центру МВС як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин. Поряд із цим, суд зауважує, що обставини наявності відповідача в Єдиному реєстрі боржників для даного спору щодо визнання права власності на транспортні засоби не мають правового значення, оскільки перереєстрація права власності на користь лізингоодержувача не може бути обмежена жодною третьою особою та у спірних правовідносинах визначальним є виконання умов договорів фінансового лізингу як правомірна підстава набуття позивачем права власності. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (частина 1статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства. Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, також необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати - сплачений судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved