Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що Позивачам та Відповідачці на праві спільної часткової власності належить двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка у вказаній квартирі не зареєстрована; фактично в цій квартирі вона також не проживає; цією квартирою не цікавиться; участі в її утриманні не приймає; комунальні послуги не оплачує. Не дивлячись на те, що відповідачка є рідною сестрою позивачки [PERSON] та тіткою позивачки [PERSON] , родинні стосунки між собою вони не підтримують. Позивач [PERSON] зверталась до відповідачки, аби компенсувати їй частку в спільній власності на квартиру, однак остання відмовилась, мотивів своєї відмови вона не пояснила. Позивачі просять припинити право власності на 1/12 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 листопада 2023 року, виданого приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Цвіляк А.О., запис в реєстрі 1309, належить [PERSON] та визнати за позивачкою [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на 1/12 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Представник позивачів подав клопотання про слухання справи у її відсутності, позов підтримала. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка причин неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи в повному об`ємі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено,\~що Відділом приватизації державного житлового фонду міськвиконкому Кам`янець Подільської міської ради було видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] від 01 червня 1993 року, власниками якої в свідоцтві вказані [PERSON] та її мати [PERSON] ( т1. а.с. 14). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права та власності на нерухоме майно від 18 серпня 2014 року за № 25727785 вбачається, що [PERSON] на підставі вищевказаного свідоцтва належало право власності на 1/2 частину даної квартири ( т1, а.с. 15). З копії заповіту [PERSON] від 14 грудня 2005 року , посвідченого державним нотаріусом Першої Кам`янець Подільської державної нотаріальної контори , зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 2 2599 вбачається, що вона все своє майно , де б воно не було і з чого б воно не складалося , і взагалі все те, що на день смерті буде належати заповідачу заповідала [PERSON] ( [NUMBER] , а.с. 16). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть ( [NUMBER] , а.с. 17). Після її смерті рішенням Кам`янець - Подільського міськрайонного суду від \~ 04 грудня 2015 року, справа №\~\~676/1713/15-ц за [PERSON] , чоловіком [PERSON] , було визнано право власності на 1/12 частку спірної квартири, як на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті спадкодавця. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 2013 року , виданого державним нотаріусом Першої Кам`янець Подільської державної нотаріальної контори , зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 1-738 [PERSON] набула у власність 5/6 частин квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору дарування від 16 січня 2015 року , посвідченого приватним нотаріусом Кам`янець Подільського міського нотаріального округу , Рудяк Т.В., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 13 вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] 5/6 частин квартири за адресою: [ADDRESS] ( т1, а.с. 18). З копії свідоцтва про шлюб , актовий запис № 1540 від 04 липня 2024 року вбачається, що після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Після смерті [PERSON] на підставі свідоцтва про спадщину від 21.11.2023 року , виданого приватним нотаріусом Кам`янець Подільського районного нотаріального округу , Цвіляк А.О., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 1309 вбачається, що [PERSON] набула право власності на 1/12 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] . З копії свідоцтва про зміну імені , актовий запис № 10 від 18 лютого 2018 року , виданого Кам`янець-Подільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області вбачається, що [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » ( т1, а.с. 27). З висновку будівельно технічної та оціночно будівельної експертизи № 275Е-11/24 від 29 листопада 2024 року експерта [PERSON] вбачається, що виділ [PERSON] в натурі 1/12 частку квартири [ADDRESS] з подальшим переобладнанням її в ізольовану квартиру та облаштуванням окремого виходу без втрати квартирою її цільового призначення неможливий , ринкова вартість квартири [ADDRESS] , яка визначена за порівняльним підходом станом на дату проведення експертизи становить 1349603 гривень 00 коп. ( т1, а.с. 66-95). З копії акту від 01 жовтня 2024 року ( т1, а.с. 57) вбачається, що [PERSON] зареєстрована по постійному місцю проживання в квартирі [ADDRESS] однак не проживає в даній квартирі, а [PERSON] не зареєстрована по постійному місцю проживання в квартирі [ADDRESS] та не проживає в даній квартирі. З копії платіжної інструкції 0.0.4150104581.1 від 22 січня 2025 року вбачається, що [PERSON] внесла на депозитний ТУ ДСА України в Хмельницькій області компенсацію за 1/12 частку квартири [ADDRESS] в сумі 112467 гривень 00 коп. ( 1349603 гривень 00 коп./12). Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19,пункт 14)). Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19, підпункт 7.23) та від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження 12-10гс22, підпункт 8.47)). Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), пункті 23 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)та підпункті 8.49 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження № 12-10гс22), спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, підпункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 54), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (провадження № 14-72цс21, підпункт 8.46). Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами першою, другою статті 319 ЦК Українивстановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Аналіз зазначених приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що державний реєстратор одночасно зі здійсненням реєстрації припинення речового права проводить державну реєстрацію набуття відповідного права чи обтяження шляхом виконання судового рішення про одночасне визнання такого речового права або шляхом відновлення попереднього запису про речові права. При задоволенні позову суд враховує, що відповідачка в спірній квартирі не проживає , має право власності на 7/12 часток квартири [ADDRESS] і зареєстрована по постійному місцю проживання в даній квартирі, тобто відповідачка має інше місце проживання. Також суд враховує, що розмір частки відповідача у праві власності на спірну квартиру є незначною і не може бути виділена в натурі , спірна квартира є неподільною останні дві обставини підтверджується висновком експерта. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів також підлягає стягненню судовий збір в сумі по 1211 гривень 20 коп. на користь кожного позивача та витрати за проведення експертизи на користь [PERSON] в сумі 12000 гривень .

Outcome: approved