Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

До Дарницького районного суду м. Києва звернувся перший заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області в інтересах Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області до [PERSON] , про стягнення шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позову зазначено, що окружною прокуратурою шляхом моніторингу ЄДРСР та опрацювання інформації органів влади встановлено наявність порушень інтересів держави, що полягає у спричиненні матеріальної шкоди, завданої незаконним звільненням працівника. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 року у справі № 140/3389/23, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2023 року, частково задоволено позовну заяву [PERSON] , до Головного управління Держпродспоживслужби про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Вищевказаним рішенням суду визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків начальника Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області [PERSON], № 195-ос від 03.02.2023 року про звільнення [PERSON] , поновлено останнього на посаді завідувача сектору контролю за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області та зобов`язано ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області. За вказаним рішенням здійснено нарахування та виплату [PERSON] , середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.02.2023 року до поновлення на роботі. Згідно інформації ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області № 09-14/4879 від 17.11.2023 року, №06.01-20/147 від 08.01.2024 року на виконання вищевказаної постанови апеляційного суду, згідно довідки про доходи виплачені [PERSON] за час вимушеного прогулу та повідомлень Головного управління Державної казначейської служби від 19.04.2023 року (платіжна інструкція №608), 08.08.2023 року (платіжна інструкція №1286), [PERSON] виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 41886,00 гривень. Оскільки звільнення [PERSON] здійснено з порушенням закону, що встановлено постановою Восьмого апеляційного адміністративного апеляційного суду від 26.07.2023 року, то на [PERSON] , як на особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Головному управлінню Держпроспоживслужби у Волинській області. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.06.2024 року було відкрито спрощене провадження у вказаній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду. Прокурор, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що наказом в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області [PERSON], № 195-ос від 03.02.2023 року було звільнено [PERSON] , з посади завідувача сектору за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, 03.02.2023 року у зв`язку зі скороченням штату державних службовців, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 року було визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області від 03.02.2023 року «Про звільнення [PERSON] », поновлено [PERSON] , на посаді завідувача сектору контролю за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, та зобов`язано Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області здійснити наразування та виплату [PERSON] , середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу починаючи з 04.02.2023 року до дня поновлення на роботі. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2023 року, апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 року без змін. Наказом Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області № 315-ос від 18.04.2023 року було поновлено [PERSON] , на посаді завідувача сектору контролю за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області та наказано управлінню економіки, бухгалтерського обліку та звітності здійснити нарахування та виплати [PERSON] , середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць. Відповідно до довідки Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, [PERSON] , було виплачено грошові кошти за час вимушеного прогулу у розмірі 41886,00 грн. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) указано, що відшкодування шкоди в порядку регресу відбувається згідно з цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Факт незаконного звільнення працівника встановлений судом і свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників. Таким чином, відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи судом встановлено, що звільнення [PERSON] , відбулося із порушенням вимог закону на підставі наказу в.о., начальника Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області [PERSON], рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 року, вищевказаний наказ було скасовано, тому саме відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення, має нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу. Враховуючи наведене, беручи до уваги, що суду надано докази на підтвердження перерахунку коштів [PERSON] , середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням того, що фінансування Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області здійснюється за рахунок бюджетних коштів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Таким чином, з відповідача підлягає стягнення на користь позивача розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника в сумі 41886,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судового збору в розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved