Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

Заступник керівника Глобинської окружної прокуратури Полтавської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до відповідача [PERSON] , про конфіскацію земельної ділянки. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] , який є громадянином Російської Федерації та проживає на території України на підставі посвідки на постійне проживання № [NUMBER] , виданої 25.06.2020 органом 6101, володіє на праві приватної власності земельною ділянкою сільськогосподарського призначення із кадастровим номером 5320688100:00:012:0066 площею 2,4469 га, що розташована на території Градизької селищної ради (колишня Святилівська сільська рада Глобинського району) Кременчуцького району Полтавської області. Цільове призначення \~ \~ \~ \~земельної \~ \~ \~ \~ділянки: \~ \~ \~ \~для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 15.11.2019 зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером 5320688100:00:012:0066 площею 2,4469 га (номер відомостей про речове право 34157728) на підставі рішення державного нотаріуса Градизької державної нотаріальної контори Кременчуцького районного нотаріального округу Захарової О.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49692332 від 15.11.2019. Державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку із кадастровим номером 5320688100:00:012:0066 за [PERSON] здійснено на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1587 від 15.11.2019, виданого державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори Кременчуцького районного нотаріального округу Захаровою О.Д. Так, [PERSON] є спадкоємцем майна свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Водночас, враховуючи порушення вимог ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 130, 145 Земельного кодексу України, зокрема, щодо володіння на праві приватної власності громадянином Російської Федерації земельними ділянками, розташованими на території України, Глобинська окружна прокуратура з метою захисту інтересів держави звернулась до суду з позовом про конфіскацію земельної ділянки. Ухвалою судді Глобинського районного суду Полтавської області від 13 грудня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. 22.01.2025 року ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні. Прокурор Курченко Я.М. судовому засіданні підтримала позовні вимоги, обґрунтувавши їх доводами, викладеними у позовній заяві. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області уповноваженого представника до суду не направили, надали в провадження суду клопотання, відповідно до якого просять провести розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялася шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11\~ст.128 ЦПК України, про причини неявки відомостей не надходило. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 1\~ст.\~280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, який про причини неявки суд не повідомив, неподання відповідачем відзиву на позов, згоду представника позивача на ухвалення заочного рішення, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення у даній справі. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно дослідженого в судовому засіданні свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.11.2019 року, виданого державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області Захаровою О.Д., [PERSON] є спадкоємцем приватизованої земельної ділянки розміром 2,4469 га, що розташована на території Святилівської сільської ради Глобинського району Полтавської області , переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 5320688100:00:012:0066, що належала померлому [PERSON] на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу 78107525, зареєстрованого державним реєстратором Глобинської міської ради Полтавської області, номер запису про право власності 18559573, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1146920953206 (а.с.21). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 15.11.2019 зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку із кадастровим номером 5320688100:00:012:0066 площею 2,4469 га на підставі рішення державного нотаріуса Градизької державної нотаріальної контори Кременчуцького районного нотаріального округу Захарової О.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49692332 від 15.11.2019 (а.с.15-16). Відповідно до\~копії посвідки\~на постійне\~проживання номер\~ [NUMBER] ,\~виданої 19\~травня 2015\~року,\~ [PERSON] \~є \~громадянином росії (а.с.19). З листа Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області №6101.8-2736/6101.1.3-24 від 08.05.2024 року вбачається, що громадянин російської федерації [PERSON] , [INFO] , уродженець селища Погранічний Приморського краю рф, паспортний документ [NUMBER] , виданий 22.11.2013 року , строком дії до 22.11.2022. Станом на 07.05.2024 року з питань набуття громадянства України не звертався (а.с.43). Приписи\~ст. 131-1 Конституції України,\~ст. 56 ЦПК України,\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~наділяють прокурора повноваженнями на представництво в суді інтересів держави у виключних випадках, а саме: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Оскільки Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, у відповідності до положень\~ст. 145 Земельного кодексу України,\~Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Положення про Головне управління Держгеокадастру в області здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, то воно наділене правом на подання такого роду позовів. 26.09.2024 року Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області за вих. № 10-16-0.63-4515/2-24 надано відповідь на запит Глобинської окружної прокуратури Полтавської області, з якої вбачається, що Головне управління обмежене в можливості звернутися до суду з позовною заявою про конфіскацію земельних ділянок, у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору (а.с.46). Відповідно до частини 2\~статті 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Так,\~статтею 131-1 Конституції України\~на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Частиною 3\~статті 56 ЦПК України\~передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених\~статтею 185 цього Кодексу. Підставою представництва прокурором інтересів держави в даних спірних правовідносинах є бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах ГУ Держгеокадастру у Полтавській області (ч. 3\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Правовий висновок щодо застосування ч. 3\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч. 6\~ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Так, за п. 76-77 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Згідно з п. 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 по справі №912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого\~статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 81 вказаної вище постанови). У зв`язку з вищезазначеним, в даному випадку представництво інтересів держави в суді здійснюється прокурором, який виконує субсидіарну роль, щоб ці інтереси не залишились незахищеними. Зазначене повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини та узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду. Положення статей\~13,14 Конституції України\~визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією\~Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі\~статтею 80 Земельного кодексу України\~визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм\~Земельного кодексу України\~суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до частини другої\~статті 81 Земельного кодексу України\~можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із ч. 3\~ст. 81 Земельного кодексу України\~іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до частини п`ятої\~статті 22 Земельного кодексу України\~набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог\~статті 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення. Одночасно за змістом частини четвертої\~статті 81 Земельного кодексу України\~землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч.ч. 2, 4\~ст. 145 Земельного кодексу України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Пунктом 10 ч. 1\~ст. 346 Цивільного кодексу України\~визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного та надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Згідно статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». У практиці ЄСПЛ (зокрема рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини (далі Перший протокол), а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Звернення прокурора з вказаним позовом є законним, оскільки\~ст.131-1 Конституції України,\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~наділено прокурора правом на звернення до суду за захистом інтересів держави у випадку коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Також, звернення прокурора з вказаним позовом до суду беззаперечно переслідує «суспільний», «публічний» інтерес, оскільки реагування прокурора у даному разі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання іноземним громадянином земельних ділянок сільськогосподарського призначення, яке відбувається з порушенням вимог чинного законодавства. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Втручання держави шляхом пред`явлення прокурором цього позову відповідає принципу «пропорційності», який передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Новоселицький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 01.06.2006). Підставою для представництва в суді інтересів держави стали факти порушення законодавства при використанні іноземним громадянином [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яку він не відчужив упродовж року після набуття права власності. Дана процедура безумовно передбачена чинним земельним законодавством (ч. 4\~ст. 81 Земельного кодексу України). Ця норма є імперативною та не передбачає винятків. З огляду на характер спірних правовідносин не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Відповідно до\~ст.125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами\~розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями\~Цивільного кодексу України,\~Земельного кодексу України. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 даного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Статтею 22 Земельного кодексу України\~визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність або надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до\~ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Згідно\~ст. 148 Земельного кодексу України\~земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та на умовах, встановлених законом. Ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. На підставі викладеного, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи іноземним громадянином, протягом року з часу переходу права власності на земельну ділянку кадастровий номер 5320688100:00:012:0066 площею 2,4469 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, не відчужив її, тому право власності на зазначену земельну ділянку підлягає примусовому припиненню шляхом конфіскації. Задоволення такого позову призведе до відновлення порушених прав та законних інтересів держави, виходячи з того, що стан збереження земель сільськогосподарського призначення має загальнонаціональне значення. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved