Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

АТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] мотивуючи позов тим, що остання звернулася до АТ КБ "Приватбанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 12.10.2007 року, згідно якої отримала кредит. Відповідач не виконала умови договору та має заборгованість за кредитом та відсоткам за користування кредитом станом на 11.06.2023 року в загальній сумі 44642,75 грн., яку просить стягнути з відповідача. Окрім того, просить стягнути на свою користь судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору в сумі 2684,00 грн. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.02.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Вказав, що документи, які були додані позивачем до позову не містять підтверджень про те, що саме з доданими банком умовами був ознайомлений відповідач підписуючи анкету-заяву. Крім того, долучений розрахунок (виписка по договору) не відноситься до договору від 12.10.2007 року. Представником позивача подано відповідь на відзив, у якому просив позов задовольнити і вказав про незгоду з доводами відзиву. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви просив проводити розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні, не заперечував факту укладання договору та отримання кредиту. Підтримав обставини, викладені у відзиві, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач вказує, що відповідач [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 12.10.2007 року. На підтвердження зазначених обставин Банком додано до позовної заяви «анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку» без номеру від 12.10.2007 р., в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання, номери засобів зв`язку, тощо. [PERSON] , після реєстрації шлюбу 16.01.2011 року змінила прізвище на « [PERSON] », що вбачається з свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Також долучено довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 12.10.2007 року з підписом відповідача. Відповідно до якої, базова процентна ставка по кредиту 1,9% нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році. Долучено паспорт споживчого кредиту, при цьому неможливо встановити до якого саме кредиту має відношення даний документ. На підтвердження доводів про отримання відповідачем кредиту на підставі договору №б/н від 12.10.2007 року, а також на підтвердження доводів про наявність заборгованості за даним договором через неналежне виконання відповідачем умов договору, - Банком надано суду розрахунок заборгованості станом на 11.06.2023 року включно та вказано про наявність заборгованості у загальному розмірі 44642,75 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 38742,60 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 5900,15 грн. Нарахування відсотків Банк обґрунтовує нарахуванням відсотків порушенням пункту 6.5 Договору. Суд зазначає, що заява б/н від 12.10.2007 року не містить такого пункту. Надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг та про внесення змін в договірну базу по платіжним картам, договірну базу по споживчому кредиту і в депозитні договори. Доказів письмового ознайомлення саме з наданими документами відповідачем не надано. Наведені витяги не містять підпису відповідача. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказаний витяг на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати процентів та пені та інших нарахувань у зазначених розмірах та порядку їх нарахування. На думку суду, у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що надані суду, не містять підпису відповідача, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату процентів та пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Таким чином суд погоджується з твердженням відповідача щодо відсутності Умов та правил банківських послуг. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до положень ст.13 та ст.81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач отримав кредитні кошти і у нього виникло зобов`язання повернути їх, у розмірах та у строки, зазначеними в кредитному договорі. Крім того, відповідач не надав суду доказів, які спростовували б розмір заборгованості за тілом кредиту, а відтак наданий банком розрахунок заборгованості в цій частині, приймається судом як достовірний. Тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17-ц , які відповідно до ст. 263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до довідки Банку, відповідачці надавались кредитні картки, остання Універсальна Голд [NUMBER] . Крім того, суд враховує, що договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Згідно з п.22 ч.1ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 року №39/248 зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. За змістом Постанови Великої Палати ВС по справі № 342/180/17-ц, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками не підлягають задоволенню. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Враховуючи зазначені обставини суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за простроченим тілом кредиту в загальному розмірі 38742,60 грн., вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом не доведені. Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 2684 грн. в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору, оскільки це є мінімальний судовий збір, який сплачується юридичною особою. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, вимога відповідача про стягнення витрат на правову допомогу, отриману відповідачем, задоволенню не підлягає.

Outcome: partial