Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення до житлового приміщення, що перебуває у спільній власності та визначення порядку користування житлом. Позов мотивовано тим, що позивач по справі [PERSON] є власником 2-х кімнатної житлової квартири [ADDRESS] . Вказана квартира була надана йому для проживання як відомча в 1984 ропі, коли позивач працював в будівельній організації Заваллівське ПМК 136 Гайворонського району. На час надання квартири [PERSON] перебував у шлюбі із відповідачкою по справі [PERSON] . Проживаючи у спірній квартирі зі своєю бувшою дружиною-відповідачкою по справі в 1985 році у них народилась донька - [PERSON] (дівоче прізвище) [PERSON] . Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відбулася приватизація квартири [ADDRESS] . Згідно свідоцтва №566 про право власності на житло від 29 червня 1995 року, яке видано виконкомом Гайворонської міської ради народних депутатів квартиру [ADDRESS] було передано позивачу та членам його сім`ї на той час його дружині [PERSON] та донці [PERSON] , у спільну сумісну власність в рівних частках. Таким чином, на час подання цього позову до суду спірна квартира перебуває у власності позивача та відповідачів по справі. В 2011 році шлюб між позивачем та відповідачкою по справі [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач ще тривалий час проживав у спірній квартирі. В подальшому, деякий час проживав окремо. Проживаючи окремо, позивач мав свої ключі від квартири і мав вільний доступ до квартири. Будь-яких перешкод щодо доступу до квартири та проживання в ній відповідачка по справі [PERSON] йому не чинила, аж до осені 2022 року. Восени 2022 року відповідачка по справі [PERSON] змінила замки від вхідних дверей квартири і повністю позбавила позивача права користування квартирою, перебування та користування житлом, а також не допускає його до квартири. Більш того, позивачу стало відомо, що відповідачка по справі [PERSON] без його згоди, як власника квартири, самовільно надала квартиру для проживання зовсім стороннім особам, які па даний час в пій проживають, [PERSON] неодноразово звертався до відповідачки з проханням та пропозицією щодо спільного користування квартирою, але вона відмовляється і взагалі ігнорує всі його прохання та пропозиції. Влітку 2024 року позивач вимушений був звернутися до своєї доньки [PERSON] для того, щоб вона узгодила питання щодо користування квартирою зі своєю матір`ю і допомогла надати ключі для виготовлення дублікатів для користування квартирою. Разом з тим, донька позивача - [PERSON] ,, яка також є власницею квартири, має ключі та доступ до квартири, відмовила, у наданні згоди у користуванні квартирою. Позивач неодноразово звертався до відповідачів щодо усунення перешкод у користування квартирою. В черговий раз влітку 2024 року, коли відповідачі приїхали із-за кордону [PERSON] зустрівся з ними по питанню врегулювання даного спору. Разом з тим йому було повідомлено, що замки на вхідних дверях і самі вхідні двері змінено і що він права користуватися спірною квартирою не має. Просить суд: усунути перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] шляхом вселення його в квартиру та зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні житлом. Визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування кімнату площею 7,48 кв.м. згідно технічного паспорту на квартиру та виділити в користування [PERSON] , [PERSON] кімнату площею 16,83 кв.м., залишивши у спільному користуванні власників квартири кухню - 9,94 кв.м.; ванну кімнату - 3.06 кв.м.; вбиральню - 1,3.6 кв.м.; коридор 1 - 3.64 кв.м.; коридор 2 - 3,72 кв.м.; вбудовану шафу 1 - 0,45 кв.м.; вбудовану шафу 2 - 0,87 кв.м.; лоджію - 9,0 кв.м. Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 02.01.2025 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24.02.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та представник позивача, адвокат Куцяк Ф.Г. позов підтримали з підстав зазначених у ньому. Відповідачі та\~представник відповідачів,\~адвокат Мазур\~С.М.\~ в\~судове засідання\~не з`явилася,\~хоч про\~дату,\~час і\~місце розгляду\~справи були\~повідомлені належним\~чином,що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного документу. Зважаючи на те, що відповідачі були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, заяв про причини неявки чи про відкладення, відзиву не подали, тому суд на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України розглянув справу за їх відсутності та згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі пояснень представника позивача. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Гайворонської міської Ради народних депутатів квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. Загальна площа квартири становить 51,85 кв. м.(а.с.12). Згідно Витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Дата реєстрації 27.12.2000 року (а.с. 11). Згідно копії технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності [PERSON] [ADDRESS] загальна площа квартири 51,85 кв.м.; квартира складається з двох кімнат житловою площею 24,31 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 16,83 кв.м., 2-а кімната 7,48 кв.м., кухні площею 9,94 кв.м., ванної кімнати площею 3,06 кв.м., вбиральні 1,36 кв.м., коридор: 1) 3,64 кв.м., 2) 3,72 кв.м.; вбудованої шафи: 1) 0,45 м2, 2) 0,87 м2 (а.с. 13-15). Згідно копії Домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд [ADDRESS] зазначені особи які зареєстровані (були зареєстровані) в квартирі: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] зміна прізвища із [PERSON] (а.с. 16-17). Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд зазначає наступне. Судом установлено, що сторони у справі зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] та є її співвласниками. Розмір належної частини позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] та [PERSON] є рівними та складають по 1/3 частини, що підтверджується відповідними документами. Зазначена квартира складається з двох ізольованих кімнат площею: 16,83 м2 та 7,48 м2, всього загальною площею 51,85 м2, житловою площею 24,31 м2, всі кімнати є самостійними й мають два загальних коридори, що підтверджується технічними паспортами на квартиру. Як зазначено позивачем в позові, між сторонами не досягнуто взаємної згоди щодо порядку користування і проживання позивача в спільній з відповідачами квартирі за адресою: [ADDRESS] . У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю,результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 155 ЖК України закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною третьою статті 16 ЦК України передбачено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Право користування належною позивачу на праві спільної часткової власності квартирою порушене, тому суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для захисту порушеного права шляхом примусового вселення [PERSON] до квартири, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Що ж стосується позовної вимоги про порядок користування цією квартирою, суд зазначає наступне. Судом установлено, що сторони у справі зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] та є її співвласниками. Розмір належної частини позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] та [PERSON] є рівними та складають по 1/3 частини, що підтверджується відповідними документами. Зазначена квартира складається з двох ізольованих кімнат площею: 16,83 м2 та 7,48 м2, всього загальною площею 51,85 м2, житловою площею 24,31 м2, всі кімнати є самостійними й мають два загальних коридора, що підтверджується технічними паспортами на квартиру. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (Постанова Верховного Суду від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс15). Разом з цим, а ні позивач, а ні відповідачі не поставили питання перед судом щодо визначення часток в квартирі і порядку користування цієї квартири відповідно до їх часток, а саме питання про призначення відповідної експертизи, яка б встановила ці обставини, а без вирішення цих питань неможливо визначити порядок користування спірною квартирою. Крім того, суд звертає увагу, що доказів того, що позивач та відповідачі не можуть домовитись щодо такого порядку користування квартирою, матеріали справи не містять. За таких обставин позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Відповідно до частин 1, 2 статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Згідно з п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. Враховуючи наведене, оскільки представником позивача до закінчення судових дебатів у справі заявлено клопотання про, те що ним до суду буде подано, протягом п`яти днів з дня винесення рішення, докази понесених судових витрат по справі, а тому питання про судові витрати, понесені позивачем, слід вирішити після ухвалення рішення по суті позовних вимог у судовому засіданні, визначивши позивачу строк для подання доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.

Outcome: partial