Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

У жовтні 2024 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON] , що померла [INFO] , на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 43,0 кв.м., житловою 28,7 кв.м. літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, сараю літ. Г, альтанки літ. Д, споруд № 1, 2-7, № 8, 9, 1, II, III, ф-т. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що його бабуся [PERSON] , маючи у фактичному користуванні земельну ділянку площею 1402 кв.м. у 1972 році побудувала без належним чином оформленого дозволу, домоволодіння, що складалося з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 43,0 кв.м., житловою 28,7 кв.м. та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] . Дані обставини підтверджуються технічними паспортами МБТІ, отриманими у різний період часу, починаючи з 1973 року. У зазначеному житловому будинку в подальшому були зареєстровані та проживали його бабуся [PERSON] її син [PERSON] , а потім і дружина сина [PERSON] . Дані обставини підтверджуються домовою книгою, копією паспорту громадянина України бабусі, а також довідкою з департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації за № 14/5-11729 від 22.08.2024 року. Оскільки, житловий будинок з господарчими спорудами не був зареєстрований як об`єкт права власності, його бабуся почала звертатися до відділу інвентаризації та до інспекції державного архітектурного контролю щодо надання необхідних документів для реєстрації права власності на житловий будинок та виділ земельної ділянки у користування. У цей же період була розроблена технічна документація на земельну ділянку за вказаною адресою та проведена первинна інвентаризація на домоволодіння, датована 05.09.1973 року, де користувачем зазначена [PERSON] . Його бабуся у період з 2003 року по 2008 рік отримала містобудівний висновок № 03/6909 для оформлення права власності на житловий будинок, а також висновок за результатами інженерно-технічного обстеження будов, розташованих за адресою: [ADDRESS] , в якому було зазначено про задовільний стан будівель і їх відповідність технічним нормам. Також в Дніпропетровській регіональній філії ДП Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України були розроблені графічні та соматичні дані Державного земельного кадастру м. Дніпропетровська з розрахунком нормативної території та актуальною зйомкою М 1:500, де зазначено, що запитувана ділянка відповідає нормам згідно ДБНЗ60-92 Планування і забудова міських і сільських поселень та Земельному кодексу України, тому погоджено з обліком корегування червоних ліній та упорядочениям меж ділянки з площею 1000 кв.м. Проте, бабуся по причині хвороби не змогла довести розпочатий процес отримання права власності на будинок та землю до логічного завершення. [INFO] оку [PERSON] померла, що| підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Чечелівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті; Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) згідно до актового запису № 2328 від 04.10. 2021 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складалася із зазначеного вище домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке фактично належало його бабусі, але не було зареєстровано у відповідності до законодавства. Спадщину після смерті його бабусі прийняв її єдиний онук, який поховав її, доглядав останні роки її життя, за правом представлення, оскільки його батько [PERSON] син спадкодавця помер [INFO] . 08 жовтня 2021року позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шатковської І.Ю. де була заведена спадкова справа № 52/2021, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 68441277 від 08.10.2021 року. 22 серпня 2024 року ним отримана Постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій, де нотаріус зазначає про те, що у зв`язку з відсутністю у нього, як спадкоємця, правовстановлюючих документів на зазначене домоволодіння за адресою: [ADDRESS] видати свідоцтво про право на спадщину немає можливості. При цьому нотаріус роз`яснила порядок звернення до суду за отриманням спадщини. Не погодившись\~з позовними\~вимогами представником\~відповідача подано\~до суду\~відзив на\~позовну заяву\~відповідно до\~якого просив\~відмовити у\~задоволенні позовних\~вимог у\~повному обсязі.\~В обґрунтування\~відмови вказано\~наступне.\~У позовній\~заяві позивачем\~зазначається,\~що речові\~права на\~домоволодіння розташоване\~за адресою\~ [ADDRESS] \~виникли нібито\~у його\~бабусі [PERSON] ,\~яка померла\~ [INFO] \~та котра,\~зі слів\~Позивача,\~побудувала зазначений\~житловий будинок\~з господарськими\~будівлями та\~спорудами.\~Проте,\~ матеріали\~справи не\~містять жодної\~інформації стосовно\~правових підстав\~для будівництва\~вказаного домоволодіння,\~які б\~надавали правових\~підстав для\~здійснення будівництва,\~а саме\~виділення земельної\~ділянки для\~будівництво,\~отримання дозвільних\~документів,\~присвоєння адреси\~тощо. Так,\~інформація щодо\~належності спірного\~домоволодіння померлій\~бабусі Позивача\~можливо встановити\~виключно з\~його слів\~та особистих\~міркувань,\~будь-яких\~доказів вказаного\~матеріали справи\~не містять.\~Окрім слід\~зазначити,\~що інформація\~про місце\~реєстрації у\~спірному домоволодінні\~у жодному\~випадку не\~є свідченням\~право власності\~оскільки до\~2013\~року законодавство\~не мало\~чітко урегульованої\~процедури державної\~реєстрації місця\~проживання та\~дуже часто\~таку інформацію\~здійснювали виключно\~зі слів\~особи,\~що бажала\~здійснити реєстрацію. Отже,\~зі змісту\~позовної заяви\~та доданих\~документів можливо\~встановити,\~що право\~приватної власності\~у померлої\~спадкодавця [PERSON] \~не виникло\~речових прав\~на домоволодіння\~розташоване за\~адресою [ADDRESS] \~оскільки відсутні\~правові підстави,\~які б\~надавали їх\~право щодо\~цього,\~окрім того\~відсутній правовстановлюючий\~документ,\~інформація,\~що померла\~особа зверталась\~з його\~отриманням та\~за здійсненням\~державної реєстрації. Отже, зважаючи, що померла [PERSON] , [INFO] та на час її смерті відсутня інформація про те, що її речові права на домоволодіння виникли та були набуті нею у визначеному законодавствами порядку - відсутні правові підстави вважати, що позивач отримав право на очікування щодо оформлення спадкових прав на спірне домоволодіння після її смерті. Таким чином, відсутність належного оформлення та державної реєстрації щодо нерухомого майна свідчить про те, що спадкодавець не набув спадкових прав після смерті своєї матері, а тому відсутність таких речових прав, вони не можуть перейти до спадкоємців, яким є Позивач у справі. Отже, відсутність речових прав спадкодавця на домоволодіння розташоване за адресою [ADDRESS] свідчить про те, що вказаний об`єкт нерухомого майна не є об`єктом спадкування і не увійшло до спадкової маси, що свідчить у свою чергу про відсутність порушеного права у Позивача стосовно нього та відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги визнати право приватної власності відносно нього. Жодною особою не оспорюється або не визнається право Позивача на нерухоме майно у зв`язку з відсутністю таких прав. Підстава визнання права власності у судовому порядку у разі втрати нею документа, який засвідчує право власності також не відноситься до даних правовідносин оскільки речові права на заявлену частину спірної квартири не перебувають та ніколи не перебували у власності Позивача. Представник позивача в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська Ірина Юріївна в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] , [INFO] є бабусею [PERSON] , [INFO] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 12-13). [PERSON] , [INFO] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Згідно відповіді з КП «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР від 12.01.2022 року №412 вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] державна реєстрація права власності на зазначене домоволодіння підприємством не проводилось. В матеріалах інвентаризаційної справи містяться відомості, що згідно замовлення гр. [PERSON] (ПІБ надано російською мовою згідно замовлення) 05.09.1973 року було проведено первинну інвентаризацію зазначеного домоволодіння. [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 07.02.1977 року та з реєстраційного обліку знята не була. Згідно до технічного паспорту на житловий будинок садибного типу, складеного Приватним підприємством «Деконструктор» від 07.09.2024 року, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 43,0 кв.м., житловою 28,7 кв.м. літньої кухні літ. Б, сараю літ. В, сараю літ. Г, альтанки літ. Д , споруд № 1, 2-7, № 8, 9, 1, II, Ш, ф-т. Згідно акту поточних змін від 07.09.2024 року, складеного Приватним підприємством «Деконструктор» домоволодіння за адресою: [ADDRESS] не належить до самочинного будівництва та не потребує введення в експлуатацію, оскільки побудовано до 05 серпня 1992 року, узаконенню та введенню в експлуатацію не підлягає згідно редакції Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №404 від 09.08.2012 року та п. 1-2 Постанови КМУ «Про затвердження переліку будівельних робіт , які не потребують документів, що дають право на їх виконання та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію» № 406 від 07.06.2017 року. \~ \~ \~ \~ 22 серпня 2024 року позивач отримав Постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій, де нотаріус зазначає про те, що у зв`язку з відсутністю у нього, як спадкоємця, правовстановлюючих документів на зазначене домоволодіння за адресою: [ADDRESS] видати свідоцтво про право на спадщину немає можливості. У відповідності до вимог ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно до п. 24 Постанови Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Тому у даному випадку відповідачем є Дніпровська міська рада. Отже, відповідачем по справі зазначена Дніпровська міська рада, оскільки немає інших спадкоємців після смерті. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. При цьому, одним із способів захисту цивільного права є визнання права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину позбавляє позивача можливості здійснювати права власника. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно з ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За змістом вимог ст.ст. 1268-1270 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до положень частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину, згідно положень частини 1 статті 1298 ЦК України, видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за № 296/5 передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Правова позиція щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. З урахуванням зазначеного вище у сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки підтверджені зібраними у справі доказами. За правилами ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову на відповідача. Суд, враховуючи, що позивач просить покласти витрати зі сплати судового збору на нього, вважає, що судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved