Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

У жовтні 2024 року адвокат Єркін Максим Миколайович в інтересах [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить: - розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований 30 квітня 1987 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запит №1827; - визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , особистою приватною власністю [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 02 липня 1991 року відповідачка з донькою виїхали на постійне проживання за кордон, а позивач залишився проживати в м. Києві і після цього бачив дружину і доньку лише один раз у 2004 році. Беручи до уваги, що сім`я не існує вже більше тридцяти років, а продовження подружнього життя неможливе і буде суперечити інтересам позивача, він просить розірвати укладений між ними шлюб. Також, враховуючи набуття ним у 1999 році права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , придбану ним за особисті кошти, позивач просить визнати цю квартиру особистою приватною власністю. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2024 року позовну заяву передано для розгляду судді Якусику О.В. 11 жовтня 2024 року на запит суду у порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України надійшла інформація, відповідно до якої [PERSON] зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] та в м. Києві не значиться. Відповідно до відповіді №906383 від 14 листопада 2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру відомості про [PERSON] , [INFO] відсутні. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року відкрито провадження у справі № 753/19265/24, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 22 січня 2025 року. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року відкладено підготовче засідання на 27 лютого 2025 року, витребувано у Державної міграційної служби України (код ЄДРПОУ 37508470, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 9) інформацію про те, чи видавався органами ДМС України паспорт громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] ; Міністерства внутрішніх справ України (код ЄДРПОУ 00032684, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10) інформацію про те, чи видавався органами МВС України паспорт громадянина України, зразка 1994 року на ім`я - [PERSON] , [INFO] ; Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ 43005393, м. Київ, пл. Львівська, буд. 8) інформацію про те, чи присвоювався реєстраційний номер облікової картки платника податків [PERSON] , [INFO] та чи зверталася до органів Державної податкової служби України [PERSON] , [INFO] з заявою про відмову від присвоєння їй реєстраційного номеру облікової картки платника податків. 06 та 11 лютого 2025 року від Державної міграційної служби України надійшла відповідь. 13 та 18 лютого 2025 року від Державної податкової служби України надійшла відповідь. 27 лютого 2025 року від представника позивача надійшла заява про виклик в судове засідання свідка: [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 26 березня 2025 року, викликано як свідка [PERSON] . У судовому засіданні позивач і його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов таких висновків. Суд встановив, що 30 квітня 1987 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запит №1827. Від цього шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , шо підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження 00043855252 від 01 березня 2024 року. Як слідує з Дозволу на в`їзд № 9/6907 від 31 травня 1989 року, виданого консульським відділом Міністерства іноземних справ Держави Ізраїль, [PERSON] та [PERSON] надано дозвіл на в`їзд до Держави Ізраїль як іммігрантам. Позивач зазначає, що відповідач з донькою виїхали за корон 02 липня 1991 року. Вказану обставину підтвердив і допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] . Згідно із відповідями Державної міграційної служби України та Державної податкової служби України інформації щодо оформлення на ім`я [PERSON] паспорта громадянина України та ідентифікаційного номеру платника податків не встановлено. На підставі договору № 1-0350/98 від 01 квітня 1998 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації держжитлофонду Ватутінської держадміністрації м. Києва від 20 вересня 1993 року № 4993. Квартира продана за 33600 гривень (п. 5 договору). 14 квітня 1998 року [PERSON] уклав з Акціонерним товариством Холдингова компанія «Київміськбуд» Інвестиційний контракт про інвестування в житлове будівництво № 7524, за умовами якого профінансував об`єкт - квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Додатковою угодою № 2 від 30 вересня 1998 року до цього Інвестиційного контракту. З метою придбання квартири [PERSON] 30 вересня 1998 року уклав з Акціонерним комерційним банком «АРКАДА» кредитну угоду про інвестування у житлове будівництво, за умовами якої отримав кредит в розмірі 20 577,66 грн. строком на 25 місяці до 01 листопада 2000 року. 06 січня 1999 року Акціонерним товариством Холдингова компанія «Київміськбуд» та [PERSON] підписано Акт прийому-передачі квартири інвестору за адресою [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), вартість якої склала 45 401,16 грн. 19 січня 1999 року Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видало [PERSON] свідоцтво про право власності на вказану квартиру, яка 25 січня 1999 року була зареєстрована у БТІ на праві приватної власності та записана у реєстрову книгу за реєстровим № 41313. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Відповідно до частини першої статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із статтями 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Як передбачено частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За приписом частини другої статті 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам спільної дитини, що мають істотне значення. Перешкод для розірвання шлюбу, визначених частиною другою статті 110 Сімейного кодексу України, судом не встановлено. Заслухавши учасників справи, оцінивши підстави для розірвання шлюбу, наведені позивачем, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін неможливе, а збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, заява про розірвання шлюбу відповідає його дійсній волі. За таких обставин наявні підстави для задоволення позову та розірвання шлюбу між сторонами. Згідно з частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (абзац 2 частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України). Як визначено статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 24 КпШС України встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно з частиною другою статті 28 КпШС України суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Як зазначено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (пункт 24 постанови Пленуму №11). Отже, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа №6-843цс17), постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року (справа №235/9895/15-ц), постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року (справа №404/1515/16-ц), постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17), постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року (справа №711/2302/18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року (справа №725/1776/18), постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року (справа №761/22696/17). З матеріалів справи слідує, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана під час перебування сторін у справі в зареєстрованому шлюбі, за кошти, отримані позивачем від продажу приватизованої квартири [ADDRESS] та отримані ним кредитні кошти, і набута позивачем у період роздільного проживання сторін внаслідок фактичного припинення шлюбу між ними. Відомостей про використання для придбання цього майна спільних коштів подружжя матеріали справи не містять і відповідачем не доведено. Таким чином суд дійшов висновку, що квартира за адресою: [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] . За таких обставин позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved