Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Петрівської селищної ради Кіровоградської області, Олександрійської районної державної адміністрації Кіровоградської області, [PERSON] про визнання недійсним розпорядження голови Петрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області. Вимоги обґрунтовані тим, що його мати [PERSON] , 1910 року народження, мешкала по [ADDRESS] . 18.11.1997 року він отримав телеграму батька [PERSON] , якою останній повідомив позивача про смерть матері [PERSON] . Актовий запис про смерть №18 від 12.12.1997 року суперечить телеграмі батька і намогильному напису. Рішенням Петрівської райдержадміністрації від 29.10.1997 року за №513 було визначено право [PERSON] на земельну частку (пай) розміром 10,5 га, вартістю 34654 грн. Після смерті матері, 22.01.1998 року голова Петрівської райдержадміністрації [PERSON] підписав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії КР №0191907, яким посвідчувалося право [PERSON] на земельну частку (пай) розміром 10,5 га, вартістю 34654 грн. Згодом, розпорядженням голови Петрівської райдержадміністрації Ганжа В.І. від 07.05.2002 року за №212-р, з посиланням на виконання рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 17.09.2001 року було надано [PERSON] у приватну власність земельну частку (пай) та видано на її ім`я державний акт на право приватної власності на землю серії І-КР №005207, який зареєстровано за №17 від 21.05.2002 року. Вважає вказане розпорядження неправомірним за наступних обставин. На день смерті матері і відкриття спадщини, він був непрацездатним пенсіонером і мешкав в російській федерації, поновив громадянство України з 31.01.2007 року. Його не повідомили про відкриття і охорону спадщини померлої матері, а відомості про сертифікат матері тримали від нього в таємниці. [PERSON] за життя заповіту не складала, тож після її смерті спадкоємцями є: чоловік ( батько позивача) [PERSON] , який жив з [PERSON] до дня її смерті, помер [INFO] ; старша дочка [PERSON] , яка мешкала в [ADDRESS] , померла [INFO] ; син [PERSON] , що жив в [ADDRESS] , який помер в [INFO] ; він син [PERSON] та молодша дочка [PERSON] , яка є відповідачем за даним позовом. Головою РДА [PERSON] не було перевірено та порушено Процесуальний порядок переходу сертифіката серії КР №0019007 на земельну ділянку (пай), виписаного 22.01.1998 року, після смерті спадкодавці - його матері [PERSON] , стосовно інших осіб та спадкоємців, а також правомірність, добросовісність і законність набуття права власності на земельну ділянку (пай), стосовно підписаного ним сертифіката від 22.01.1998 року. Тому дії і бездіяльність голови РДА Ганжі В.І. і його підлеглих службово-посадових осіб, при вирішенні питання по цьому сертифікату на земельний пай і видача державного акта на землю серії І-КР №005207 були неправомірними та незаконними, суперечили законодавству України, чинному на час прийняття розпорядження №212-р від 07.05.2002 року. За вказаних обставин позивач просить: визнати недійсним розпорядження голови Петрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області Ганжі В.І. від 07.05.2002 року за №212, яким [PERSON] у приватну власність надано земельну частку (пай), та на підставі якого вона отримала державний акт на приватну власність на землю серії І-КР №005207 від 21.05.2002 року. Вказана справа відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2024 року передана до провадження судді Стручкової Л.І. Ухвалою суду від 12.07.2024 року позовна заява залишена без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 07.08.2024 року позивачем усунуто недоліки, вказані в ухвалі суду від 12.07.2024 року. Ухвалою суду від 07.08.2024 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 20.09.2024 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 28.11.2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, у письмових заявах по суті справи виклав клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.3, 207, 210). Представник відповідача Петрівської селищної ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належними чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав (а.с.117, 134, 190, 205). Представник відповідача Олександрійської районної державної адміністрації Кіровоградської області у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, рішення у справі просить прийняти на розсуд суду (а.с.110, 206). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечує (а.с.120-121, 178, 208, 209). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] (а.с.8). [INFO] помер [PERSON] (а.с.9). Позивач [PERSON] є сином вказаних осіб, що підтверджується світлокопією свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 15.01.1954 року російською мовою (а.с.5). 22.01.1998 року головою Петрівської районної державної адміністрації Ганжа В.І. на ім`я [PERSON] видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії КР №0191907, про те, що їй на підставі рішення Петрівської районної державної адміністрації від 29 жовтня 1997 року №513-р належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім.Ульянова (а.с.10). 14.05.2001 року відповідачем [PERSON] подано до Петрівського районного суду Кіровоградської області позовну заяву про встановлення факту родинних відносин та визнання права на земельний сертифікат. Зацікавленими особами (відповідачами) у позовній заяві вказані: [PERSON] , [PERSON] , Долинське МДПІ. (а.с.12) Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області, постановленим 17.09.2001 року за наслідками розгляду вказаної справи, позов [PERSON] задоволено. Встановлено факт, що померла [INFO] [PERSON] , являється матір`ю [PERSON] . Визнано право власності за [PERSON] на земельний сертифікат КР №0191907, виданий 29.10.1997 року на ім`я [PERSON] , площею 10,54 га, що знаходиться в с.Новопетрівка Петрівського району Кіровоградської області (а.с.13, 212). В судовому рішенні зазначено, що зацікавлені особи повністю згідні з позовом. Позивач у позовній заяві вказала, що крім неї, є ще два спадкоємці, які відмовилися від частки спадкового майна на її користь. Державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва, так як не збереглося свідоцтво про її народження і відсутній актовий запис про її народження. Апеляційну скаргу [PERSON] на вказане рішення суду залишено без розгляду (а.с.14). Згідно розпорядження голови Петрівської райдержадміністрації від 07.05.2002 року №212-р [PERSON] передано у приватну власність земельну частку (пай) за рахунок земель КСП ім.Ульянова Червонокостянтинівської сільської ради Петрівського району Кіровоградської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, як власниці сертифіката на право на земельну частку (пай) (а.с.148-149). В подальшому [PERSON] отримано державний акт на право приватної власності на землю серії І-КР №005207, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №17 від 21.05.2002 року, що визнається сторонами та встановлено судом при розгляді справи №941/1560/20 (а.с.44). Позивачем не надано жодних вагомих доказів на підтвердження недійсності розпорядження голови Петрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області Ганжи В.І. від 07.05.2002 року за №212-р. Відповідно до ч.1 \~ст.2 ЦПК України\~ завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень\~ст.4 Цивільного процесуального кодексу України\~(справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити\~Конституціїі законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване\~статтею 55 Конституції України\~й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 року № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Згідно зі\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.5\~ст.177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно дост.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що розпорядження голови Петрівської райдержадміністрації від 07.05.2002 року №212-р, яким [PERSON] передано у приватну власність земельну частку (пай) «обмежує його права, як спадкоємця, на володіння наявною власністю померлої матері». Разом з цим, [PERSON] не надано доказів на підтвердження прийняття ним спадщини, яка відкрилася після смерті матері - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до положень \~ст.549 ЦК УРСР\~ визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно довідки державного нотаріуса Петрівської державної нотаріальної контори Кіровоградської області від 08.11.2024 року, в алфавітних книгах нотаріальної контор за 1997-2024 роки інформація про відкриття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відсутня (а.с.172). В позовній заяві позивач зазначає, що на день смерті матері і відкриття спадщини він був пенсіонером Російської Федерації, мешкав у Сніжногорську Мурманської області. Смерть матері від нього тримали в таємниці, тому він не був обізнаний про відкриття спадщини. Однак позивачем до матеріалів позовної заяви долучено адресовану йому телеграму, яку він отримав за адресою: [ADDRESS] , в якій батько повідомляв про смерть матері (а.с.7). Окрім цього, нормами ЦК УРСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини непрацездатною особою. Отже суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оскаржуване розпорядження голови Петрівської райдержадміністрації від 07.05.2002 року №212-р порушує права позивача. Враховуючи, що судовому захисту підлягають лише порушені права, яких у даному випадку, судом не встановлено, у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, оскільки в позові відмовлено, сплачений позивачем судовий збір за подання даного позову до суду, суд відносить на його рахунок.

Outcome: dismissed