Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

В жовтні 2023 року [PERSON] через свого представника адвоката Щербину Я.М. звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті орендної плати за період із 19.06.2021 по 27.08.2023 в розмірі 30384,29 доларів США, три відсотки річних за період із 19.04.2020 по 10.10.2023 в розмірі 1436,28 доларів США, а всього суму в розмірі 31820,57 доларів США. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . 19.06.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди квартири, відповідно до умов якої позивач передав в оренду зазначену квартиру для проживання відповідача із родиною. Відповідно до п. 3.3 договору, сторони узгодили, що орендна плата становитиме еквівалент 1200 доларів США, сплачених у гривні по комерційному курсу купівлі долара США в Райффайзен Банк Аваль та має сплачуватись щомісячно не пізніше 18 числа поточного місяця. Відповідно до п. 2.3 договору, відповідач зобов`язалась сплачувати орендну плату в розмірі та в строки, передбачені цим договором, компенсувати позивачу витрати на комунальні платежі, а саме: на утримання будинку та прибудинкової території, газ, електрика, вода. Позивач вказує, що за домовленістю між сторонами, відповідач здійснювала сплату орендної плати шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок уповноваженого представника позивача [PERSON], який є рідним братом позивача та діяв на підставі довіреності. Позивач зазначає, що в порушення умов зазначеного договору, відповідач сплачувала орендну плату нерегулярно, накопичуючи заборгованість, а із 18.04.2020 припинила взагалі виконувати свої зобов`язання. Так, за період із 18.04.2020 по 06.09.2022 заборгованість по сплаті орендної плати відповідача перед позивачем становила суму в розмірі 17197,00 доларів США, та намагання позивача та його представника врегулювати спірні питання залишались без належного реагування. 06.09.2022 позивач надіслав відповідачу на адресу проживання в орендованій квартирі повідомлення про розірвання договору оренди, та прохання в строк до 07.10.2022 звільнити квартиру, повернути ключі, сплатити заборгованість в сумі 17197 доларів США та борг за комунальні платежі. Однак, отримавши зазначене повідомлення, відповідач припинила сплату орендної плати та продовжила проживати в квартирі позивача. В телефонній розмові чоловік відповідача підтвердив, що станом на 17.05.2023 наявна заборгованість по орендній платі за договором в сумі 26424,00 грн, та підтвердив свій намір сплатити зазначену заборгованість. В зв`язку з тим, що ані відповідач, ані її чоловік в подальшому на зв`язок не вийшли, та заборгованість не сплатили, 19.08.2023 відповідачу була направлена вимога про усунення перешкод в користуванні майном, сплату орендної плати в сумі 32037,00 доларів США та сплату заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 32833,00 грн. 27.08.2023 відповідач зі своєю родиною звільнила орендовану квартиру, відмовившись підписати акт приймання-передачі (повернення) квартири. З огляду на викладене, а також дату фактичного звільнення квартири, позивач вказує, що за період із 19.06.2021 по 27.08.2023 у відповідача перед позивачем наявна заборгованість по сплаті орендної плати за договором в загальній сумі 30384,00 доларів США, яка підлягає стягненню за вимогами закону із відповідача на користь позивача в примусовому порядку. Крім того, позивач вказує, що з огляду на неналежне виконання умов договору та невчасну сплату орендної плати, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню, в порядку ст. 625 ЦК України, три відсотки річних за період із 19.04.2020 по 10.10.2023 в сумі 1436,28 доларів США. Посилаючись на викладене, а також з огляду на неналежне виконання відповідачем умов договору, в результаті чого утворилась заборгованість, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2023, головуючим суддею у справі було визначено Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 13.10.2023, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30.01.2024, у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2010, - є власником квартири [ADDRESS] . 19.06.2014 між [PERSON] (орендодавцем) та [PERSON] (орендарем) було укладено договір оренди квартири, відповідно до умов якої позивач передав в оренду зазначену квартиру для проживання відповідача. Відповідно до п. 2.3 договору, відповідач зобов`язалась сплачувати орендну плату в розмірі та в строки, передбачені цим договором, компенсувати позивачу витрати на комунальні платежі, а саме: на утримання будинку та прибудинкової території, газ, електрика, вода. Відповідно до п. 3.1 договору, сторони узгодили, що орендна плата за користування житлом із 19-го числа поточного місяця до 18-го числа наступного місяця становить еквівалент 1200 доларів США, сплачених у гривні по комерційному курсу купівлі долара США в Райффайзен Банк Аваль. Відповідно до п. 3.2 договору, сторони узгодили, що орендна плата за користування житлом має вноситись щомісячно на умовахз передоплати не пізніше 18-го числа. Встановлено, та не заперечувалось стороною відповідача те, що за домовленістю між сторонами, відповідач здійснювала сплату орендної плати шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок уповноваженого представника позивача [PERSON], який діяв на підставі довіреності та є рідним братом позивача. Відповідно до п.п.4.2, 4.3 договору, договір вступає в силу з моменту підписання та діє протягом 12 місяців. Якщо по закінченню строку дії договору жодна зі сторін не вимагає припинення зобов`язань іншої сторони, дія договору продовжується на попередній термін дії договору. Відповідно до п.п. 6.1, 6.4 договору, сторони погодили, що договір може бути розірваний на умовах, передбачених дійсним договором, або за письмовою згодою сторін. Договір припиняється на загальних підставах, передбачених законодавством України. Позивач вказує, що в порушення умов зазначеного договору, відповідач сплачувала орендну плату нерегулярно, накопичуючи заборгованість, а із 18.04.2020 припинила взагалі виконувати свої зобов`язання, що стороною відповідача в ході розгляду справи належними доказами спростовано не було. Так, за період із 18.04.2020 по 06.09.2022 заборгованість по сплаті орендної плати відповідача перед позивачем становила суму в розмірі 17197,00 доларів США. З огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за вказаним договором, 06.09.2022 представник позивач надіслав відповідачу на адресу проживання в орендованій квартирі повідомлення про розірвання договору оренди, та прохання в строк до 07.10.2022 звільнити квартиру, повернути ключі, сплатити заборгованість в сумі 17197 доларів США та борг за комунальні платежі. Доказів належного виконання вимог, викладених в зазначеному повідомленні матеріали справи не містять. Крім того, 19.08.2023 відповідачу та її чоловіку була направлена вимога про усунення перешкод в користуванні майном, звільнення квартири в строк до 25.08.2023, сплату орендної плати в сумі 32037,00 доларів США та сплату заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 32833,00 грн. 27.08.2023 відповідач зі своєю родиною звільнила орендовану квартиру, що підтверджується копією акта. Позивач вказує, що за період із 19.06.2021 по 27.08.2023 у відповідача перед позивачем наявна заборгованість по сплаті орендної плати за договором в загальній сумі 30384,00 доларів США, а також з огляду на неналежне виконання умов договору та невчасну сплату орендної плати, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню в порядку ст. 625 ЦК України, три відсотки річних за період із 19.04.2020 по 10.10.2023 в сумі 1436,28 доларів США. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Відповідно до ст. 761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Договір найму житла укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 811 ЦК України). Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому (ч.ч. 1, 2 ст. 812 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. За статтею 631 ЦК України,строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 821 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 815 ЦК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. За змістом частин першої-третьої статті 820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (ч. 2 ст. 762 ЦК України). За змістом ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наявні у справі докази свідчать про те, що, укладаючи договір оренди квартири, сторони погодили ціну договору, та порядок сплати орендної плати за користування квартирою. Належна позивачу квартира перебувала у користуванні відповідача по 27.08.2023, та позивачем було повністю виконано зобов`язання за вказаним договором, що не заперечувалось стороною відповідача в ході розгляду справи. Однак, відповідач за вказаним договором свої зобов`язання не виконала належним чином та у повному обсязі, чим допустила наявність заборгованості перед позивачем по сплаті орендної плати. Так, із наданого стороною позивача розрахунку вбачається, що відповідач на виконання умов договору сплачувала орендну плату, однак, після 2020 року вносила плату не у строки та не у розмірі, визначених договором, а тому за період із 19.06.2021 по 27.08.2023 у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по сплаті орендної плати за договором в загальній сумі 30384,00 доларів США. Зазначений розрахунок стороною відповідача спростовано не було, як і не було надано доказів належного виконання умов договору, в тому числі за вказаний період, в частині сплати орендної плати у відповідності до розділу 3 договору. В ході розгляду справи стороною відповідача заявлялось про неможливість сплати орендної плати з огляду на наявність форс-мажорних обставин, у зв`язку з введенням в Україні військового стану, однак, судом зазначені доводи до уваги не приймаються з огляду на наступне. У Постанові Верховного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 357/452/21 викладено висновок, що норма частини шостої статті 762 ЦК України визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством. Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію РФ проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24 лютого 2022 року. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України»). Відповідно до частини першої статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати України», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2021 року у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що після введення на території України військового стану відповідач була об`єктивно позбавлена можливості вносити орендну плату за умовами договору, при цьому, продовжуючи використовувати орендоване нею житлове приміщення. Варто відмітити, що воєнний стан на території України автоматично не означає, що відповідач не мала можливості сплачувати кошти за оренду квартири, а належних та допустимих доказів впливу саме воєнного стану на можливість виконання зобов`язань за договором стороною відповідача суду надано не було. Наведене в сукупності свідчить про не доведеність стороною відповідача наявності підстав для звільнення її від оплати за користування вказаною квартирою, а тому заперечення сторони відповідача в цій частині судом до уваги не приймаються. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов в цій частині позовних вимог, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач неналежним чином виконувала зобов`язання в частині сплати орендної плати, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, що є порушенням умов договору оренди та прав позивача, обґрунтування позову в цій частині достатніми доказами спростовано не було, а відтак суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті орендної плати за період із 19.06.2021 по 27.08.2023 в розмірі 30384,29 доларів США, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача трьох відсотків річних суд зазначає наступне. За приписами частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, та приписи, останнього, поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Правовідношення, в якому у відповідача (орендаря) виникло зобов`язання повернути позивачу (орендодавцю) суму оплати за договором оренди житлового приміщення (тобто сплатити грошові кошти) є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 цього Кодексу. Частина 4 статті 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц висловила правову позицію, що положеннями ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 19.07.2018 року у справі № 910/9734/17, слід дійти висновку, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. В постанові Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 910/9947/15 зазначено про те, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Згідно положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач застосував до відповідача таку міру відповідальності, як стягнення 3% річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, що не передбачено умовами договору, однак, передбачено нормами чинного законодавства. Із наданого стороною позивача розрахунку вбачається, що в порядку ст. 625 ЦК України, позивачем, в зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором, та вчасною несплатою орендної плати, нараховано за період із 19.04.2020 по 10.10.2023 три відсотки річних в сумі 1436,28 доларів США. Зазначений розрахунок стороною відповідача також спростовано не було, як і не було надано доказів належного виконання основних зобов`язань. Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що обґрунтування позовних вимог в частині наявності підстав для стягнення із відповідача на користь позивача, в порядку ст. 625 ЦК України, трьох відсотків річних, в зв`язку з неналежним виконанням умов договору, знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та стороною відповідача спростовані не було, а відтак позовні вимоги в цій частині є також обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 11631,28 грн.

Outcome: approved