Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

Позивачка за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання майна особистою власністю одного з подружжя, в якій просила: визнати особистою приватною власністю [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,7 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м.; стягнути з [PERSON] на її користь усі понесені судові витрати. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог вказала, що вона перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 08.08.2018 року. Від даного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 13.09.2023 року рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб між ними було розірвано. Так, ще до укладення шлюбу 26.12.2015 року вона придбала квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Посипанко А.А. 26.12.2015 року за р. №3-1287. Придбання вказаної квартири здійснено нею за особисті кошти, оскільки вона на той час не перебувала ані в шлюбі, ані в шлюбних відносинах. 21.08.2020 року вона продала зазначену вище квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А. 21.08.2020 року за р. №1202. Продаж квартири здійснено за 279684 гривні, що еквівалентно 10200 доларів США. Отримані кошти за продаж квартири, вона того ж дня поклала на депозит у «ПриватБанку», що підтверджується довідкою про відкриття депозитного рахунку. Так, згідно вказаної довідки 18.09.2020 року [PERSON] отримала частину депозиту в розмірі 9300 доларів США, та за ці кошти 19.09.2020 року вона придбала на своє ім`я будинок за адресою: [ADDRESS] . Придбання будинку здійснено на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А. 19.09.2020 року за р. №1367. Придбання будинку здійснено за 253530 гривень, що еквівалентно 9000 доларів США, що підтверджується копією розписки про отримання коштів за продаж будинку. Отже, виручена в результаті продажу квартири сума особистих коштів [PERSON] була достатньою для придбання спірного будинку за адресою: [ADDRESS] , тому вважає, що спірне нерухоме\~майно,\~хоча і\~придбано в\~період шлюбу\~сторін,\~проте не\~відноситься до\~об`єктів\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~оскількипридбано нею за рахунок належних їй особистих коштів. Просить позовні вимоги задовольнити. Від відповідача за первісним позовом [PERSON] до суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява, в якій він просить суд: визнати спільною\~сумісною власністю\~подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,7 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м.; виділити із\~спільної сумісної\~власності подружжя\~ [PERSON] 1/2частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,7 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м.; виділити із\~спільної сумісної\~власності подружжя\~ [PERSON] 1/2частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,7 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м. В обґрунтування уточненої зустрічної позовної заяви зазначив, що з 08.08.2018 року по 16.102023 року перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. 13.09.2023 року рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська по справі №207/3256/23 шлюб було розірвано. Рішення суду набрало чинності 16.10.2023 року. За час перебування у шлюбі подружжя придбало житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу вчиненого 19.09.2020 року та посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А., зареєстровано в реєстрі за № 1367. В пункті 2 Договору № 1367 зазначено та засвідчено нотаріусом, що сторони домовилися про те, що продаж цей вчиняється за 93550,00 грн. Також, в цьому ж пункті сторони зазначили, що за їх домовленістю вказані гроші Покупець ( [PERSON] ) передала, а Продавці одержали повністю до підписання цього договору. Складання будь яких розписок, Договором № 1367 не передбачено. Під час укладання Договору № 1367 Покупець засвідчив, що набуває нерухоме майно на праві спільної сумісної власності подружжя, про що зазначено в пункті 7 Договору № 1367. Також, під час купівлі житлового будинку [PERSON] була надана відповідна письмова згода на придбання нерухомого майна у спільну сумісну власність, підпис на заяві про таку згоду засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А. 19 вересня 2020 року за реєстраційним номером 1366. Таким чином, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачка за первісним позовом [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову та просив відмовити в його задоволенні. Зустрічну позовну заяву підтримав повністю та просив її задовольнити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] . Зазначила, що у 2015 році баба подарувала квартиру за адресою: [ADDRESS] , її доньці [PERSON] . Коли донька у 2018 році одружилася з [PERSON] , вони разом проживали у цій квартирі. Згодом вирішили квартиру продати та придбати будинок, оскільки у подружжя народилась дитина. Також зазначає, що будинок по [ADDRESS] , її донька придбала за ті кошти, які отримала від продажу своєї квартири. Після придбання будинку, почали робити там ремонт, проте в сім`ї почалися сварки через те, що [PERSON] зловживав спиртними напоями та ображав дружину, тому шлюбні відносини між ними припинилися, після чого [PERSON] вигнав з будинку її доньку разом з дитиною. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є бабою [PERSON] . У 2015 році вона свою квартиру за адресою: [ADDRESS] , подарувала онуці, яка там стала проживати разом зі своїм чоловіком [PERSON] . Зазначає, що квартира була у придатному для проживання стані, але онука з чоловіком там робили деякі ремонтні роботи на свій смак. Коли у подружжя народилася дитина, вони захотіли проживати у будинку, для придбання якого онука продала цю квартиру. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони є сусідами [PERSON] по [ADDRESS] . Зазначили, що [PERSON] робив у будинку ремонтні роботи. Його дружину [PERSON] вони там бачили не часто. За які саме кошти придбано будинок свідкам не відомо. Суд, вислухавши думку сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Судом встановлено, що 08 серпня 2018 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом № 276. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 26.12.2015 року [PERSON] придбала квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Посипанко А.А. 26.12.2015 року за №3-1287. 21.08.2020 року [PERSON] здійснює продаж квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А. 21.08.2020 року за №1202. Того ж дня, 21.08.2020 року [PERSON] було відкрито депозит в АТ КБ «Приватбанк» та отримані кошти за продаж вказаної квартири в розмірі 9300,00 доларів США, були покладені на депозит, що підтверджується довідкою про відкриття депозитного рахунку. Так, згідно вказаної довідки, 18.09.2020 року [PERSON] отримала частину депозиту в розмірі 9300 доларів США. 19.09.2020 року [PERSON] придбала будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А. 19.09.2020 року за №1367. Отже, кошти за продаж квартири, яку придбано [PERSON] до шлюбу, покладені на депозитний рахунок та після закриття депозитного рахунку [PERSON] здійснила придбання спірного будинку. Тобто виручена в результаті продажу квартири сума особистих коштів [PERSON] була достатньою для придбання спірного будинку за адресою: [ADDRESS] . Дані факти знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). Суд критично сприймає посилання [PERSON] на те, що коштів на придбання спірного будинку було недостатньо, оскільки це спростовується наданими [PERSON] письмовими доказами та показами свідків. Крім того, також суд критично оцінює посилання [PERSON] на те, що він своєю працею та коштами здійснив поліпшення майна, чим збільшив його вартість, оскільки відповідачем не надано письмових доказів на підтвердження цих обставин, а також відповідачем не надано доказів, що на момент придбання будинку подружжя мало достатньо спільних коштів на купівлю нерухомого майна, або такі кошти були отримані у інший спосіб і мають режим спільних доходів подружжя. Також суд ставиться критично до показів свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони є сусідами та бачили лише те, що відповідач робив ремонтні роботи у будинку та їм не відомо за які саме кошти було придбано спірний будинок. Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.\~69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. За правилами статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У відповідності до положень ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Разом з тим, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.\~325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Щоб визначити джерело придбання спірного майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не можна вважати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для винесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Зазначена позиція наведена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 та постанові Верховного Суду від 22.02.2021 у справі № 756/2527/16ц. Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає доведеним той факт, що будинок за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки це підтверджується належними та допустимими доказами, а саме показами свідків, доказами продажу іншої квартири, що перебувала у власності [PERSON] . З урахуванням наведених у позовній заяві обставин, наданих доказів та досліджених обставин, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов до висновку про задоволення первинних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічного позову. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Щодо судових витрат, про які визначено в ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що оскільки первинний позов задоволено у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовлено, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 3676 гривень 18 копійок. Щодо витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.1, ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до частин 4-6 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Судом встановлено, що 18.10.2023 року між адвокатом Плетенко К.Ю. та [PERSON] було укладено Договір про надання правничої допомоги, за умовами якого адвокат Плетенко К.Ю. на підставі усного чи письмового звернення клієнта приймає зобов`язання з надання юридичної допомоги, вартість якої зазначено в Акті виконаних робіт №1 від 20.10.2023 року до договору про надання правничої допомоги про сплату послуг адвоката на загальну суму - 6000,00 грн. Окрім того, в матеріалах справи міститься копія квитанції №14 від 20.10.2023 року про сплату послуг адвоката на суму 6000,00 грн. А отже відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved