Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

09.11.2023 року представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи Фермерське Господарство «Грущенка Володимира Петровича», [PERSON] , про витребування із незаконного володіння [PERSON] у власність Держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області земельної ділянки. Позов обґрунтований тим, що до нього звернувся [PERSON] із заявою від 17.12.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в територіальних межах Слобідської сільської ради Лозівського (колишнього Первомайського) району Харківської області, орієнтовним розміром земельної ділянки 2 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Після розгляду\~заяви наказом\~Головного управління\~Держгеокадастру у\~Харківській області\~№9710-СГ\~від 27.12.2018\~року [PERSON] \~затверджено проект\~землеустрою щодо\~відведення та\~передачу у\~власність \~земельної ділянки\~площею 2\~га (кадастровий\~номер 6324586200:05:000:0115),\~яка знаходиться\~за межами\~населених пунктів\~в територіальних\~межах Слобідської сільської ради Лозівського (колишнього Первомайського) району Харківської області із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства. Право власності на вказану земельну ділянку було зареєстроване за [PERSON] державним реєстратором Первомайської районної державної адміністрації Харківської області 16.01.2019 року, номер відомостей про речове право 29900254, р/н об`єкта нерухомого майна 1744898563245. Право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку припинено на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2019 року, укладеного з [PERSON] , і в той же день право власності за нею на земельну ділянку зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер відомостей 30194302). Відповідно до договору оренди від 14.02.2019 року [PERSON] передала земельну ділянку в оренду ФГ «Грущенка Володимира Петровича» строком до 14.02.2034 року. Право оренди зареєстровано 20.02.2019 року держреєстратором Первомайської районної державної адміністрації Харківської області, номер запису про інше речове право 45660258. Далі, на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року у справі № 757/15438/21-к Головному управлінню стало відомо про наявність порушеного права держави у зв`язку із подвійною приватизацією громадянами земельних ділянок та порушення норм статей 116, 121 ЗК України. Так, 12.04.2018 року на підставі наказу від 13.03.2018 року Головного управління Держгеокадастру у Харківській області за №1392 у приватну власність [PERSON] було передано земельну ділянку з кадастровим номером 6321455100:02:000:0935 площею 1,7593 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за межами населених пунктів в територіальних межах Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області. Право власності на вказану земельну ділянку було зареєстроване за [PERSON] державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради 12.04.2018 року, номер відомостей про речове право 25910104, р/н об`єкта нерухомого майна 1540638563214. Відповідно до договору оренди від 11.05.2018 року [PERSON] передав земельну ділянку в оренду ПП «Джерело», номер запису про інше речове право 26136603. Оскільки відповідно до ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. [PERSON] таке право на одержання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (не більше 2,0 гектарів) вже використав, приватизувавши земельну ділянку даного призначення 12.04.2018 року у Великобурлуцькому районі Харківської області, тому порушено право Держави у зв`язку із приватизацією земельної ділянки того ж призначення 16.01.2019 року у Лозівському (колишньому Первомайському) районі Харківської області. Позивач вважає, що має право ставити перед судом вимогу про повернення останньої земельної ділянки шляхом витребування її у відповідачки [PERSON] та реєстрації права власності на неї за державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, бо попередній власник ділянки - [PERSON] , теперішня власниця ділянки - [PERSON] та теперішній користувач нею ФГ «Грущенка Володимира Петровича» на земельну ділянку жодного права не мають. Все вказане унеможливлює реалізацію Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, як розпорядником земельної ділянки, правомочностей власника землі. 12.12.2023 року провадження у справі за ухвалою судді відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання на 24.01.2024 року, яке було відкладено на 27.03.2024 року через перебування судді у нарадчій кімнаті у іншій цивільній справі. 27.03.2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті на 11.06.2024 року, яке за заявами представника відповідачки було відкладено на 09.09.2024 року, 29.10.2024 року та на 27.11.2024 року. 27.11.2024 року судове засідання відбулося з перервою до 09.01.2025 року, коли перерва була продовженою до 18.02.2025 року за заявою представника відповідачки, а потім до 20.03.2025 року. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Сторона відповідачки відзив на позов не надала, але у судовому засіданні представник відповідачки адвокат Зеленський О.С. просив повністю відмовити у задоволенні позову. Зокрема зазначено: по-перше, на підставі норм ст. ст. 330, 387, 388 ЦК України позивач не може витребувати своє майно, оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем. Земельна ділянка вибула від компетентних органів державної влади саме в результаті реалізації їх усвідомленого волевиявлення; по-друге, позивачем не доведено наявності суспільного інтересу у спірних правовідносинах; по-третє, задоволення позовних вимог призведе до непропорційності втручання у право власності добросовісного набувача, оскільки на нього перекладається надмірний тягар шукати способи компенсації своїх втрат. Це порушить право відповідачки на мирне володіння своїм майном. Крім того, просив застосувати трирічний строк позовної давності до даних позовних вимог, оскільки приватизація [PERSON] другої земельної ділянки відбулася 16.01.2019 року, договір купівлі-продажу її [PERSON] укладено 07.02.2019 року, а з позовом позивач звернувся до суду лише 09.11.2023 року, тобто більше чотирьох років потому. Треті особи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були про нього повідомлені, письмових пояснень не надали, ставлення до позовних вимог судові не відомі. Враховуючи викладене суд ухвалив проводити судове засідання без сторін, які до суду не прибули, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Заслухавши пояснення сторін, що прибули, вивчивши позовну заяву, інші документи та матеріали справи, оцінивши всі докази окремо та у сукупності, суд встановив обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, в тому числі, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Відповідно до ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Постанова КМ України від 07.06.2017 № 413 «Про деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» закріплюється першочерговість забезпечення земельними ділянками учасників антитерористичної операції. Відповідно до положень зазначеної постанови Держгеокадастр та його територіальні органи підчас передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність у межах норм безоплатної приватизації повинні визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області (крім надання земельних ділянок особам, на яких поширюється дія пунктів 19 і 20 частини першої статті 6,пунктів 11-14частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (учасникам антитерористичної операції). Згідно даної постанови, Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність у межах норм безоплатної приватизації повинні:визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області (крім надання земельних ділянок особам, на яких поширюється дія пунктів 19 і 20 частини першої статті 6,пунктів 11-14 частини другої статті 7 (що стосується прав осіб з інвалідністю внаслідок війни) Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. Зокрема, судом встановлено, що [PERSON] 12.04.2018 року на підставі наказу від 13.03.2018 року Головного управління Держгеокадастру у Харківській області за №1392 отримав у приватну власність шляхом приватизації земельну ділянку з кадастровим номером 6321455100:02:000:0935 площею 1,7593 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за межами населених пунктів в територіальних межах Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області. Право власності на вказану земельну ділянку було зареєстроване за [PERSON] державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради 12.04.2018 року, номер відомостей про речове право 25910104, р/н об`єкта нерухомого майна 1540638563214. Відповідно до договору оренди від 11.05.2018 року [PERSON] передав земельну ділянку в оренду ПП «Джерело», номер запису про інше речове право 26136603 (а.с.27-28, 33-37, 41-43). Після того, відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №9710-СГ від 27.12.2018 року [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки площею 2 га (кадастровий номер 6324586200:05:000:0115), яка знаходиться за межами населених пунктів в територіальних межах Слобідської сільської ради Лозівського (колишнього Первомайського) району Харківської області із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства. Право власності на вказану земельну ділянку було зареєстроване за [PERSON] державним реєстратором Первомайської районної державної адміністрації Харківської області 16.01.2019 року, номер відомостей про речове право 29900254, р/н об`єкта нерухомого майна 1744898563245. Право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку припинено на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2019 року, укладеного з [PERSON] , і в той же день право власності за нею на земельну ділянку зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер відомостей 30194302). Відповідно до договору оренди від 14.02.2019 року [PERSON] передала земельну ділянку в оренду ФГ «Грущенка Володимира Петровича» строком до 14.02.2034 року. Право оренди зареєстровано 20.02.2019 року держреєстратором Первомайської районної державної адміністрації Харківської області, номер запису про інше речове право 45660258 (а.с.24-26, 29, 31-32, 44). По обох земельних ділянках в обох заявах до позивача [PERSON] та його довірена особа зазначали, що [PERSON] своїм правом на отримання земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства у межах норм, визначених ст. 121 ЗК України, не скористався. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] набув права власності на спірну земельну ділянку незаконно, в наслідок подвійної приватизації, а тому, не мав права на її відчуження за договором купівлі-продажу [PERSON] , а остання на її передачу в оренду. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені обставини та правові норми, з яких не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачки критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема: поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель з державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. За таких обставин в даній справі, «суспільним», «публічним» інтересом звернення позивача до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки із володіння [PERSON] є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатна передача у власність громадянам земель сільськогосподарського призначення, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно вибула з такої власності. В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідачка [PERSON] не могла законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку. Натомість, вона набула такого права власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачки на землю стало можливим у результаті прийняття державним органом низки незаконних рішень. Як і не могло набути права оренди на землю ФГ «Грущенка Володимира Петровича». Витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідачки [PERSON] відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України у зв`язку з порушенням державним органом низки вимог закону, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Так, підстави набуття права власності [PERSON] визнаються незаконними. Волевиявлення держави було спрямовано на надання безоплатно у власність земельної ділянки особі, яка таким правом скористалася вперше. Між тим, як підтверджено матеріалами справи [PERSON] таке своє право вже реалізував. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватися як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Оскільки земельний фонд земель сільськогосподарського призначення є обмежений, громадяни, які мають право на безоплатне отримання землі можуть бути позбавлені такого права у разі відмови у задоволенні вимог про витребування земельної ділянки, тому втручання держави у право власності [PERSON] є пропорційним. Право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна, відтак право держави, а в даному випадку державного органу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, на спірну земельну ділянку підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Водночас, на наявність прав власника на майно не впливає і та обставина, що воно було предметом угоди щодо відчуження, укладеної іншими способами, оскільки дійсний власник не був стороною такої угоди. При цьому, статтею 346 ЦПК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника. У таких випадках чинність таких правочинів, державної реєстрації прав на його майно за іншими способами чи наявність у них правовстановлюючих документів не є перешкодою для витребування власником свого майна від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України, що є належним способом захисту. Повернення у власність Держави незаконно відчуженої земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів громади. Отже, суд вважає, що витребування земельної ділянки у [PERSON] не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном, оскільки [PERSON] не позбавлена можливості звернутися до [PERSON] зі зворотною вимогою про повернення коштів, останній і так отримав право власності на спірну земельну ділянку безоплатно і безпідставно. Стосовно заяви сторони відповідачки про застосування трирічного строку позовної давності суд має зазначити, що позивач його не пропустив і дана заява не може бути розглянута. Так, як встановлено судом державна реєстрація набуття права власності [PERSON] першої та другої земельної ділянки проводилася різними правомочними суб`єктами - державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради та державним реєстратором Первомайської районної державної адміністрації Харківської області, які вочевидь, не могли знати про те, що [PERSON] вже використав своє право на приватизацію земельної ділянки певного призначення. По обох земельних ділянках в обох заявах до позивача [PERSON] та його довірена особа зазначали, що [PERSON] своїм правом на отримання земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства у межах норм, визначених ст. 121 ЗК України, не скористався, чим ввели його в оману. Дійсно, про наявність подвійної приватизації земельної ділянки одного призначення позивач дізнався з ухвали Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року у справі № 757/15438/21-к про проведення обшуку в його приміщенні щодо відшукання документів, що стали підставою для відведення земельних ділянок та надання їх у власність, зокрема і земельної ділянки з кадастровим номером 6324586200:05:000:0115. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі 4026,00 грн. (2684,00 грн. судовий збір за подачу позову та 1342,00 грн. за забезпечення позову), тобто вказану суму слід стягнути з відповідачки на користь позивача. На підставі викладено,

Outcome: approved