Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Заявник у своїй заяві посилався на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 17.03.1999 року право власності на квартиру [ADDRESS] набув покупець [PERSON] , а за паспортними даними - [PERSON] . Встановлення факту належності правовстановлюючого документу потрібно для проведення реєстраційних дій у державному електронному реєстрі. Звернувшись до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, заявнику 19.06.2024 було відмовлено у проведенні останніх, через різницю прізвищ у документах. У судовому засіданні заявник свою заяву підтримав, просив встановити вказаний факт. Заінтересована особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, зазначив, що помилка сталася не через їх дії. Заінтересована особа Перша Дніпровська державна нотаріальна контора 06.12.2024 року подала заяву проводити розгляд справи за її відсутності. Оцінивши надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, за наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України Суд розглядає справи, зокрема, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Судом встановлено, що [PERSON] 17.03.1999 року придбав квартиру [ADDRESS] у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.5). При отриманні паспорту громадянина України заявник отримав паспорт, у якому його прізвище ім`я та по-батькові було внесено із перекладом [PERSON] (а.с.13). Тобто при видачі паспорту заявнику його прізвище українською і російською мовами було записано по різному « [PERSON] » та « [PERSON] », фактично була допущена описка, а саме неправильно зазначено прізвище під час перекладу. Так, відповідно паспорту громадянина України прізвище заявника записане як « [PERSON] ,\~ [INFO] »,\~виданий 19.10.2000\~року \~(а.с.13),\~а у\~паспорті СРСР\~записане як\~« [PERSON] ,\~ [INFO] », виданий 23.12.1994 року зі строком дії до 23.12.1999 року (а.с.16). Усі чинні документи заявника видані на прізвище « [PERSON] »: паспорт громадянина для виїзду за кордон (а.с.15), довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру (а.с.18), пенсійне посвідчення (а.с.92). Заявник зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 27.04.1999 року, що підтверджується копією паспорту (а.с.14). На підставі наданих документів, у суду відсутні будь-які обґрунтовані сумніви, що саме [PERSON] , [INFO] придбала квартиру [ADDRESS] 17.03.1999 року. Отже, було допущено помилку при перекладі прізвища заявника, унаслідок якої прізвища у договорі купівлі-продажу від 17.03.1999 року та документах, що посвідчують особу (паспорт) наразі не збігаються, а навпаки є різними. Саме по собі неправильне тлумачення та написання правописно прізвища заявника у документах при перекладі з російської мови на українську не може бути підставою для відмови в задоволенні цієї заяви, оскільки вони спростовуються наданими доказами та матеріалами справи. Таким чином обставини заяви про встановлення юридичного факту знайшли своє об`єктивне підтвердження під час судового засідання, доведені, а тому заява обґрунтована і підлягає задоволенню. При таких обставинах суд вважає можливим заяву задовольнити та встановити факт про те, що правовстановлюючий документ договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17 березня 1999 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить заявнику [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved