Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

У вересні 2020р. Софіївська сільська рада Золотоніського району Черкаської області, правонаступником якої є Піщанська сільська рада Золотоніського району Черкаської області звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення збитків у вигляді не одержаного доходу внаслідок користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] придбав 19.12.2014р. частину нежитлової будівлі, яка знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, кадастровий номер 7121589201:01:002:0504, площа 0,9606 га. Договір оренди земельної ділянки [PERSON] не укладав та користувався землею комунальної власності на власний розсуд без оформлення правовстановлюючого документа. Рішенням виконавчого комітету Софіївської сільської ради від 05.05.2020 за № 3-1 затверджені акти, які подані комісією з питань визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам при виконавчому комітеті Софіївської сільської ради, відповідно до яких за користування земельною ділянкою комунальної власності, в тому числі з кадастровим номером 7121589201:01:002:0504, площею 0,9606 га, завдано збитки, розмір яких становить 59\~211.60 грн., однак збитки в межах строку позовної давності складають 33\~110.165 грн.. Позивач вважає, що використання відповідачем земель без оформлення правовстановлюючого документа, що посвідчує право оренди (користування) земельної ділянки спричинило вказані вище збитки, які б надійшли до місцевого бюджету, а тому, посилаючись на норми ст. 1166 ЦК України та норми Земельного кодексу України, звернувся до суду із даним позовом у якому просить стягнути із [PERSON] збитки в сумі 33\~110.16 грн. Ухвалою судді від 25.11.2020р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу право подання відзиву на позовну заяву. У грудні 2020р. представник відповідача надав відзив на позовну заяву у якому проти задоволення позову заперечував вказуючи, що після виникнення у [PERSON] 19.12.2014р. права власності на об`єкт нерухомості він звернувся до сільської ради та 29.01.2015р. рішенням Софіївської сільської ради №29-10/VI йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1137 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі під існуючим кафе «Таверна». У подальшому 08.07.2016р. [PERSON] звернувся до сільської ради із проханням про затвердження договору оренди земельної ділянки, площею 0,0906га, під будівлею кафе « [INFO] », однак сільська рада відмовила у затвердженні такого договору вказуючи на необхідність розробки проекту землеустрою даної земельної ділянки. [PERSON] чотири рази звертався до сільської ради із проханням затвердити проект землеустрою вказаної земельної ділянки, площею 0.906 га та укласти із ним договір оренди землі, однак сільською радою у вчиненні таких дій було відмовлено, а тому він звернувся до суду. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.03.2013р. по справі №695/184/18, яке залишено без змін апеляційним судом, зобов`язано Софіївську сільську раду Золотоніського району Черкаської області повторно розглянути та вирішити заяву [PERSON] про затвердження розробленого ПП «Землемір» проекту землеустрою щодо відведення в оренду [PERSON] земельної ділянки площею 0,0906 га, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказане рішення суду не виконано. Таким чином представник відповідача наполягає, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданими позивачу збитками. Відповідь на відзив позивачем не надано. Ухвалою суду від 25.05.2021р. для спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Софіївської (правонаступник - Піщанської) сільської ради Золотоніського району Черкаської області про визнання права власності на земельну ділянку, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Зустрічний позов [PERSON] мотивований тим, що оскільки [PERSON] 19.12.2024р. на підставі договору купівлі-продажу придбав нежитлові будівлі, що знаходяться в [ADDRESS] , які розташовані на земельній ділянці, яка належить Софіївській сільській раді, то у нього, на підставі ст. 377 ЦК України та ст.ст. 120, 121 ЗК України виникло право власності на об`єкт нерухомості, а саме на земельну ділянку, площею 0,0906 га, кадастровий номер 7121589201:01:002:0504 на якій розташовані вказані будівлі. Оскільки сільська рада не визнає права [PERSON] , а саме відмовляє у затвердженні проекту землеустрою земельної ділянки, площею 0,0906га, не підписує договір оренди землі, не виконує рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.03.2013р. по справі №695/184/18, то позивач змушений звернутися до суду із даним позовом для захисту своїх прав. У серпні 2021р. Піщанською сільською радою подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому відповідач за зустрічним позовом вказував, що з метою виконання рішення суду №695/184/18 Софіївською сільською радою повторно розглянуто звернення [PERSON] та прийнято рішення від 23.07.2019р. за №37-2/VII, яким відмовлено у затвердженні розробленого ПП «Землемір» проекту щодо відведення земельної ділянки, площею 0.0906 га, оскільки недоліки, в зв`язку з якими [PERSON] було відмовлено попереднього разу, а саме необхідність надати правовстановлюючі документи на котельню, що не була предметом договору купівлі-продажу від 19.12.2014р. та знаходиться на вказаній земельній ділянці, не були усунуті. [PERSON] правовстановлюючі документи на будівлю так і не надав, а тому з ним не було укладено договору оренди і він користується земельною ділянкою комунальної власності без оформлення правовстановлюючого документа, що і стало причиною звернення сільською радою до суду. Не виконання рішення суду у справі №695/184/18 сільська рада заперечувала, вказуючи, що Черкаським адміністративним судом були скасовані постанови державного виконавця, якими на сільську раду було накладено штрафи за невиконання вказаного рішення суду. Відповідь на відзив позивачем за зустрічним позовом не надано. Ухвалою суду від 22.02.2022р. підготовче провадження по даній справі закрито, призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом повторно (перша неявка 12.12.2024р.) не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у порядку встановленому чинним законодавством, що стверджується в тому числі повідомленням про вручення поштового відправлення, який міститься в матеріалах справи. Враховуючи повторну неявку представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом, наявність відзиву на зустрічну позовну заяву, у якому сторона відповідача за зустрічним позовом вказала свої доводи щодо заявлених позовних вимог, а також участь представників позивача за первісним позовом у попередніх судових засіданнях, у яких свої позовні вимоги підтримали, проти задоволення вимог зустрічного позову заперечували, суд приходить до висновку, що сільській раді забезпечено можливість участі у судовому засіданні її представника, яким остання не скористалась, поважність неявки свого представника не підтвердила, а тому розгляд справи можливо здійснювати за відсутності представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, вказуючи, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки в даному випадку спір стосується орендних правовідносин до яких не можуть бути застосовані приписи статей цивільного законодавства, які передбачають відповідальність за майнову шкоду. Зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити посилаючись на норми ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України. Заслухавши пояснення представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним, дослідивши матеріали справи, у порядку, передбаченому абз. 2 ч. 1 ст. 244 ЦПК України, суд зазначає наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 19.12.2014р., [PERSON] , що діє від імені Софіївської сільської ради на підставі рішення Софіївської сільської ради від 11.12.2014р. №28-3/УІ продає майно [PERSON] , яке належить продавцю на праві приватної власності 1232/5000 частину нежитлової будівлі, а саме підсобки (19), підсобки (20) коридор (21), туалет (22), туалет (23), кафе (24), кладова (29), коридор (30) загальною площею 215 кв.м., що знаходяться в [ADDRESS] і розташована на земельній ділянці, яка належить Софіївській сільській раді. Належність вказаного майна стверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індекс. № 31303109, відповідно до якого вказане майно знаходиться за адресою [ADDRESS] . Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.03.2019р. у справі №695/184/18, яке враховується судом на підставі ст. 82 ЦПК України, судом встановлено, що рішенням Софіївської сільської ради від 29.01.2015р. [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, площею 0,0906 га, під розміщення та обслуговування вказаного нежитлового приміщення. Однак в подальшому рішенням Софіївської сільської ради від 23.09.2016р. [PERSON] було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою та рекомендовано виготовити детальний план території під будівлею існуючого кафе. Розглядаючи вказаний спір судом було встановлено, що відповідачем ні в відзиві на позовну заяву, ні у запереченнях наданих до суду щодо доводів позивача не було наведено жодних інших доводів щодо порушення позивачем норм чинного законодавства при розробленні технічної документації для відведення земельної ділянки, дозвіл на розроблення якої було надано самим же відповідачем. Земельна ділянка є сформованою, їй державним земельним кадастровим реєстратором присвоєно кадастровий номер 7121589201:002:0504, а відповідачем не доведено достатніх підстав для необхідності розроблення будь-якої іншої документації. Вказаним рішенням суду скасовано рішення Софіївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 23.09.2016 року №9-9/VII та зобов`язано Софіївську сільську раду Золотоніського району Черкаської області повторно розглянути та вирішити заяву [PERSON] про затвердження розробленого ПП «Землемір» проекту землеустрою щодо відведення в оренду [PERSON] земельної ділянки площею 0,0906 га, що знаходиться в [ADDRESS] . Рішенням Софіївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 05.05.2020 №3-1 затверджено акти, які подані комісією з питань визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, серед яких акт від 04.05.2020 щодо визначення обсягу збитків, заподіяних в наслідок використання земельної ділянки, кадастровий номер 7121589201:01:002:0504, загальною площею 0,0906, по [ADDRESS] , [PERSON] без правовстановлюючих документів. До матеріалів первісного позову додано розрахунок суми втрат бюджету Софіївської сільської ради від недоотримання коштів за фактичне користування земельною ділянкою під №1 та №2 відповідно до якого розмір збитків завданих територіальній громаді за розрахунковий період в 1960 днів становить 59\~211.6 грн., а за період 1096 днів розмір збитків становить 33\~110.16 грн. Вирішуючи вимоги первісної позовної заяви суд зазначає, що відповідно до норм ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17). Оцінюючи належність обраного способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/19 та від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 та інші). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20). Звертаючись в суд з позовом про стягнення збитків внаслідок користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів Софіївська сільська рада, правонаступником якої є Піщанська сільська рада, вказуючи на відсутність договірних відносин між сторонами спору,\~посилалась ст. 1166 ЦК України, що регламентує порядок стягнення шкоди, яка завдана неправомірними рішеннями. Надаючи правову\~кваліфікацію викладеним\~обставинам,\~суд зазначає,\~що стаття\~1166\~ЦК України,\~Глава 82\~та посилаючись\~на яку\~сільська рада\~обґрунтовує свої\~вимоги,\~передбачає,\~що майнова\~шкода,\~завдана неправомірними\~рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю особистим\~немайновим правам\~фізичної або\~юридичної особи,\~а також\~шкода,\~завдана майну\~фізичної або\~юридичної особи,\~відшкодовується в\~повному обсязі\~особою,\~яка її\~завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1212 ЦК України, Глава 83, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Подібні правові висновки викладено у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц та від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 Зі змісту глави 15, ст. 120, 125 ЗК України та положень ст. 1212 ЦК України вбачається, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати, є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17. Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки, на підставі ч. 1ст. 1212 ЦК України. Предметом позову у цій справі є стягнення із власника об`єкта нерухомого майна, а саме [PERSON] , коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій розміщено вказане вище нежитлове приміщення, що знаходяться в [ADDRESS] , яке придбане ним на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення. Відтак мали б бути застосовані приписи статті 1212 ЦК України. Вказане свідчить, що позивачем за первісним позовом невірно обрано спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволення первісного позову. Щодо зустрічного позову [PERSON] , то суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ ст. 16 ЦК\~одним із способів судового захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Тлумачення пункту 1 частини другої\~статті 16 ЦК\~свідчить про те, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 233/4580/20). Згідно зі\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом зазначеної норми закону суд не має права застосувати конкретно визначений спосіб захисту прав позивача у випадку, коли в позовних вимогах заявлено спосіб захисту, який не відповідає вимогам закону, а законом передбачено кілька альтернативних способів захисту порушеного права позивача, оскільки право на обрання конкретного способу захисту належить виключно позивачу. У постанові від 22.09.2021 у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що матеріально-правовими підставами позову в даному випадку є набуття позивачем права власності на нерухоме майно, розміщене на спірній земельній ділянці, внаслідок чого позивач вважає, що відповідно до положень ст.ст.\~120,\~125 ЗК\~та\~ст. 377 ЦК\~до нього перейшло право власності на таку земельну ділянку. Згідно з ч. 1 ст.\~81\~ЗК громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно з ч. 1\~ст. 120 ЗК, в редакції, яка діяла станом на 19.12.2014, законом передбачалось, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2\~ст. 120 ЗК). Частиною шостою\~статті 120 ЗК\~було передбачено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених\~статтею 121 Земельного кодексу України\~(крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим). Аналіз змісту положень\~ст. 120 ЗК, в редакції станом на 19.12.2014, свідчить, що вона визначає особливості переходу речових прав щодо земельної ділянки при набутті права власності на об`єкти нерухомого майна на такій земельній ділянці та розмежовує такі види речових прав щодо земельної ділянки, як право власності та право користування, визначаючи що при набутті права власності на об`єкти нерухомого майна новий власник набуває відповідного речового права на земельну ділянку, на якій знаходиться таке нерухоме майно, на тих самих умовах, на яких відповідне речове право на земельну ділянку належало попередньому власнику нерухомого майна (відчужувачу). В той же час законом визначено ряд особливостей зміни правового режиму права власності на землю при переході земельних ділянок з державної у приватну власність, внаслідок чого набуття права власності на об`єкти нерухомості в порядку, передбаченому ч. 1\~ст. 120 ЗК, не тягне за собою автоматичної зміни форми власності щодо земельної ділянки з державної на приватну. Подібне тлумачення узгоджується з теперішньою редакцією\~статті 120 ЗК\~(з урахуванням змін внесених\~Законом України від 08.09.2021 №1720-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переходу прав на земельну ділянку у зв`язку з переходом прав на об`єкт нерухомого майна, який на ній розміщено»), в якій закріплено, що визначений такою нормою порядок переходу прав на земельну ділянку застосується до усіх земельних ділянок, крім земель державної та комунальної власності. Відповідно до ч. 1\~ст. 118 ЗК\~громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу. Згідно з ч. 2\~ст. 118 ЗК\~відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову. Відповідно до ч. 12\~ст. 118 ЗК\~у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Згідно зі\~статтею 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. За матеріалами справи судом встановлено, що [PERSON] не звертався до відповідача за зустрічним позовом про безоплатну передачу йому вказаної земельної ділянки. Будь-яких доказів оскарження відповідного рішення з такого питання позивачем не надано, а відтак слід виснувати, що позивач не набув права власності на спірну земельну ділянку. З урахуванням наведеного у сукупності, враховуючи зміст позовних вимог, підставу позову та правове обґрунтування позовних вимог, суд доходить висновку, що позивачем не доведено факт набуття ним у приватну власність спірної земельної ділянки та порушення його прав та законних інтересів з боку відповідачів, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. Оскільки позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачами судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed