Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-20 00:00:00

Позивачка 21.02.2024 за допомогою засобів поштового листування звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання із спадкодавцем матір?ю [PERSON] , яка померла [INFO] у період часу з січня 2021 року по час настання смерті [INFO] , а також визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (назва вулиці уточнена стороною позивача під час судового розгляду відповідно до наданих пояснень). За змістом позовної заяви матір позивачки [PERSON] померла [INFO] . До складу спадкового майна входить 1/2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Зазначену частину будинку матір позивачки [PERSON] успадкувала після смерті батька [PERSON] . 03.10.2023 [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса ЗМНО Пилипенко О.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте відповідно до постанови від 09.02.2024 їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки на день смерті спадкоємець не була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, не подала заяву про прийняття спадщини в строк, встановлений ст.1270 ЦК України. Позивач стверджує, що до смерті матері з січня 2021 року постійно проживала за адресою розташування вказаного будинку, таким чином, фактично прийняла спадщину, на даний час мешкає із чоловіком за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим, на день смерті матір не була зареєстрована за місцем проживання за адресою розташування спадкового майна. З вказаних підстав, із посиланням на ст.15, 16, 1216-1218, 1220, 1222, 1223, 1268, 1270 ЦК України, адже в позасудовому порядку засоби правового захисту прав вичерпані, визначення додаткового строку для прийняття спадщини не буде становити належний спосіб захисту, враховуючи відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, позивачка просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 08.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. Визначено дату, час і місце проведення підготовчого засідання. Визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачкою. Відповідно до ч. 4 ст.178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи, що роз`яснено в ухвалі суду. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст.178 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. Ухвалою суду від 22.04.2024 клопотання сторони позивача про витребування доказів задоволено. В порядку витребування доказів зобов`язано приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Пилипенко О.В. надати до суду зі Спадкового реєстру інформаційну довідку про наявність (відсутність) посвідченого заповіту, спадкового договору, заведеної спадкової справи та виданого свідоцтва про право на спадщину відносно: 1) [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; 2) [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Клопотання про виклик та допит свідків постановлено розглянути у наступному підготовчому засіданні. Оголошено перерву в підготовчому засіданні внаслідок необхідності витребування нових (додаткових) доказів. Ухвалою суду від 10.07.2024 клопотання сторони позивача про витребування доказів задоволено. В порядку витребування доказів зобов`язано 1) приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Пилипенко О.В. надати до суду засвідчені копії спадкових справ відносно: - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; 2) П`яту запорізьку державну нотаріальну контору копію спадкової справи №707-2014, номер у спадковому реєстрі 56900783 від 15.12.2014, заведеної після смерті [PERSON] , 1940 р.н., який помер [INFO] . Оголошено перерву в підготовчому засіданні внаслідок необхідності витребування нових (додаткових) доказів. Ухвалою суду від 24.09.2024 постановлено клопотання сторони позивача про витребування доказів задовольнити. В порядку витребування доказів зобов`язано Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради надати до суду інформацію про осіб, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , за період з 05.05.2007 по час надання відповіді. Оголошено перерву в підготовчому засіданні внаслідок необхідності витребування нових (додаткових) доказів. Ухвалою суду від 24.10.2024 закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Клопотання сторони позивача про виклик свідків відповідно до наведеного у клопотанні від 22.04.2024 переліку задоволено. Свідків попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Зустрічної позовної заяви, інших заяв по суті справи сторонами подано не було. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було, відповідні клопотання не заявлено. Позивачка [PERSON] під час розгляду справи, а також її представник адвокатка Трачук Н.І. позовні вимоги підтримали частково, просили встановити факт постійного проживання із спадкодавцем матір?ю [PERSON] , яка померла [INFO] у період часу з січня 2021 року по час настання смерті [INFO] , а також визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Така позиція зі слів сторони позивача обумовлена тим, що після смерті діда [PERSON] фактично прийняла спадщину не лише матір позивачки [PERSON] , а й баба [PERSON] , тобто, [PERSON] має право лише на 1/4 частину об`єкта нерухомості. На час подання позовної заяви, за відсутності відомостей зі спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , позивачці не було відомо цієї обставини. Крім того, стороною позивача наголошено, що рідний брат позивачки [PERSON] не мешкав у вказаному домоволодінні, частка якого є спадковим майном, не звертався із заявою про прийняття спадщини, що підтверджено копією спадкової справи, відповідно, не закликається до спадкування за законом, спадщину не прийняв, а заповіту на випадок своєї смерті [PERSON] не залишила. Брат позивачки зареєстрований у м.Запоріжжі, проте, мешкає за межами регіону. Оскільки матір позивачки не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, не мала реєстрації у спірному об`єкті нерухомості, проте фактично мешкала в ньому із батьком позивачки, визначення додаткового строку для прийняття спадщини не є належним захистом спадкових прав [PERSON] . Згідно з заявою, вх.№ від 21.03.2025, представник позивачки адвокат Трачук Н.І. просить продовжити розгляд справи за відсутності сторони позивача, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Зауважує додатково, що підтримує позовні вимоги частково, а також просить вважати правильною адресу розташування спадкового майна по [ADDRESS] , позаяк позначення «А» біля будинку вказано у позовній заяві, оскільки будинок має два різних виходи. Представник відповідача Кіпа О.В. в судове засідання не з`явилась, за змістом заяви, вх.№ від 25.04.2024, просить розглядати справу без участі сторони відповідача, за умови пред`явлення до суду беззаперечних доказів ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства, разом з цим, у заяві наголошено, що територіальна громада в особі ЗМР є формальним відповідачем, не є суб`єктом, який не визнає чи порушує права позивачки. Відповідач не скористався своїм процесуальним правом, передбаченим ч.4 с.174 ЦПК України, відзиву на позовну заяву, як і інших клопотань та заяв до справи не скеровував. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Підстав для відкладення розгляду справи відповідно до ч.1 ст. 223, ст.240 ЦПК України судом не встановлено. Так, ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, судом 21.03.2025 постановлено ухвалу згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України про розгляд справи в заочному порядку, відповідно, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України.. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено засвідченою копією свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківської райадміністрації Запорізької міської ради 14.12.2000, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00041715541 від 05.10.2023. Батьки позивачки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.02.1991, дівоче прізвище матері [PERSON] « [PERSON] », що видно з копії свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 02.02.1991, дослідженої судом, витягу №00041715430 від 05.10.2023. Згідно з довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №688483-2021 від 06.04.2021, [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] з 05.02.2018. Тотожні дані отримані судом з Єдиного державного демографічного реєстру на електронний запит (відповідь №1219259 від 21.03.2025). Родинний зв`язок [PERSON] , [INFO] , який є братом позивачки, та [PERSON] (як сина та матері), [PERSON] (як сина та батька) підтверджений витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00041715585 від 05.10.2023. [PERSON] за місцем проживання зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 27.02.2009 (відповідь №1219395 від 21.03.2025 на електронний запит суду), не звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як це знайшло своє підтвердження під час розгляду справи. За даними засвідченої копії технічного паспорта, станом на 04.04.1991, 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] належить [PERSON] , а інша 1/2 [PERSON] . Дідусь позивачки [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у Шевченківському районі м.Запоріжжя, що підтверджено засвідченою копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану ГУЮ у Запорізькій області 06.05.2007, а також копією актового запису про смерть №4289 від 06.05.2007, дослідженими судом. В копії актового запису зазначені відомості про місце проживання спадкодавця за життя за адресою: [ADDRESS] . 15.12.2024 згідно з витягом №39173582 П?ятою запорізькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №707-2014 після смерті [PERSON] , 1940 р.н., який помер [INFO] . За даними інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №39171468 від 15.12.2014 інформація про посвідчені заповіти й укладені [PERSON] спадкові договори відсутня. Вказана довідка наявна у спадковій справі, яка надійшла до суду 20.08.2024, заведена на підставі заяви [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої по [ADDRESS] , яка приймає відповідно до заяви від 15.12.2014 спадщину, як дружина померлого [PERSON] . Згідно з копією паспорта громадянина України [PERSON] , вказана особа з 14.01.1970 зареєстрована по [ADDRESS] . За змістом заяви, крім неї, до кола спадкоємців відносяться її син [PERSON] , 1975 р.н., зареєстрований по [ADDRESS] , а також дочка [PERSON] , 1969 р.н., яка мешкає по [ADDRESS] , проте була зареєстрована по 06.09.2014 по [ADDRESS] . Факт перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі встановлений відповідно до даних засвідченої копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . Інших заяв про прийняття спадщини від спадкоємців [PERSON] в матеріалах справи немає. Так, діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON] , а також дружина [PERSON] в силу приписів ч.3 ст.1268 ЦК України, як такі, що постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважаються такими, що прийняли спадщину, адже протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявили про відмову від неї, при цьому, частка права власності в порядку спадкування за законом кожного з зазначених осіб становить 1/6 частину житлового будинку. Даний висновок здійснений судом, враховуючи ту обставину, що у спадковій справі наявна відповідь ТОВ «ЗМБТІ» від 13.11.2015, на запит державного нотаріуса щодо майна, приналежного на праві власності [PERSON] , із зазначенням актуальної адреси, за даними якої, без урахування самочинного переобладнання, станом на 26.11.2001, загальна площа житлового будинку [ADDRESS] складала 63,0 кв.м, в тому числі житлова площа - 34,7 кв.м. Дозволом Шевченківської РДА №386 від 26.11.2001 по даній адресі оформлені документи на сарай літ Д, вбиральню літ.Г, літню кухню літ.З, сарай літ.Ж, переобладнано в житловому будинку кімнату 2-4, площею 8 кв.м. Після оформлення самочинного переобладнання загальна площа житлового будинку літ.А складала 71,0 кв.м., в тому числі житлова 42,7 кв.м., крім того існують самочинно побудовані будівлі: вбиральня літ.В., сарай літ.К. Крім того, за даними ТОВ «ЗМБТІ» право власності на вказаний об`єкт нерухомості зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою, р.№1-903 від 13.05.1991, а також договору, посвідченого П`ятою державною нотаріальною конторою, р.№4-2104 від 30.11.2001. Вказані правовстановлюючі документи також досліджені судом у засвідчених копіях, що містяться у спадковій справі, заведеній після смерті [PERSON] , підтверджують станом на вказану дату відповіді (12.11.2015): 1)\~реєстрацію права\~власності згідно\~із зазначеним\~вище свідоцтвом\~про право\~на спадщину\~ -\~на 1/2\~частину житлового\~будинку ( [ADDRESS] з господарськими спорудами за спадкоємцем [PERSON] після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . За вказаною адресою, як визначено у свідоцтві, зокрема, розташований житловий будинок літ.А; 2) реєстрацію права власності відповідно до зазначеного вище договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (обдарованою), за останньою на іншу 1/2 частину житлового будинку ( [ADDRESS] , з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд. Суд звертає увагу, що дослідженими доказами підтверджено саме таку адресу житлового будинку, що входить до складу спадкового майна: [ADDRESS] , а літерою А позначений житловий будинок у переліку будівель та споруд (в плані до технічного паспорта та відповідях ТОВ «ЗМБТІ», а також у свідоцтві про право на спадщину за заповітом, виданому Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою, р.№1-903 від 13.05.1991). Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/6258/16-ц, пр.2-о/336/233/2016 від 27.10.2016 відмовлено [PERSON] у відкритті провадження у справі за її заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту відмови дітей від прийняття спадщини. Ухвала суду набрала законної сили 02.11.2016. Інші судові провадження, що стосуються спадкових прав спадкоємців після смерті [PERSON] , [PERSON] , а також спірного об`єкта нерухомості (за адресою) за даними Єдиного державного реєстру судових рішень відсутні. Матір позивачки [PERSON] померла [INFO] , про що здійснено актовий запис №263 від 28.01.2022 (копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.01.2022, видана Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Дніпро), а також витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00041713774 від 05.10.2023, за даними якого місце проживання померлої документально не підтверджено). За інформацією Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 08.01.2024, [PERSON] була зареєстрована з 04.01.1989 по 06.09.2014 (відповідь на запит нотаріуса) по [ADDRESS] . За даними Департаменту адміністративних послуг ЗМР від 07.10.2024 на виконання ухвали суду від 24.09.2024, інформація про осіб, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , за період з 05.05.2007 (тобто, з дати смерті [PERSON] ) по час надання відповіді відсутня. Також, за даними погосподарської книги за адресою: [ADDRESS] постійно мешкали двоє осіб: [PERSON] , а також [PERSON] , дата прибуття не зазначена, а лише паспортні дані. Враховуючи адресу домоволодіння за змістом позовної заяви, судом витребувані дані саме щодо будинку [ADDRESS] , проте, з урахуванням дослідженої технічної документації, вказані відомості не є належними відносно предмета доказування. Так, суд встановив, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з 1/6 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позаяк дружина [PERSON] - [PERSON] (баба позивачки), а також брат [PERSON] [PERSON] (дядько позивачки) фактично проживали за однією адресою зі спадкодавцем й у такий спосіб прийняли спадщину після смерті [PERSON] , як спадкоємці першої черги спадкування, до складу якої входить 1/2 частина спірного домоволодіння. За даними інформаційних довідок зі Спадкового реєстру №77740327, №77740336 від 23.07.2024, на запит суду, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , заведено спадкову справу №70/2023 приватним нотаріусом ЗМНО Пилипенко О.В., інформація про посвідчені заповіти й укладені спадкові договори у Спадковому реєстрі відсутня. Дана спадкова справа надійшла на виконання ухвали суду від 21.08.2024, заведена на підставі заяви [PERSON] від 03.10.2023, що підтверджує доводи сторони позивача. Згідно з заявою, після смерті матері залишилась спадщина, яку спадкоємиця прийняла за законом. [PERSON] у своїй заяві зазначила, що, крім неї, є інший спадкоємець [PERSON] , [INFO] . До складу спадщини (за змістом заяви) входить 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] , яка належала [PERSON] батьку спадкодавця, який помер [INFO] , яку прийняла [PERSON] , але не оформила своїх прав. Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеною 09.02.2024 приватним нотаріусом ЗМНО Пилипенко О.В, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Згідно з мотивувальною частиною постанови, заява [PERSON] подана із пропуском строку, визначеного ст.1270 ЦК України, крім того, за інформацією Департаменту реєстраційних послуг ЗМР спадкодавець [PERSON] зареєстрована з 04.01.1989 по 06.09.2014 за адресою: [ADDRESS] . Актуальної інформації немає, відповідно, докази постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем на час відкриття спадщини відсутні. Судом також встановлено, що батько позивачки [PERSON] помер [INFO] у м.Запоріжжі, Шевченківський район, про що здійснено актовий запис №3419 від 29.12.2022 (копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29.12.2022, видана Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Дніпро), витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00041715485 від 05.10.2023). За даними інформаційних довідок зі Спадкового реєстру №77740020, №77740297 від 23.07.2024, на запит суду, інформація про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а також заповіти й спадкові договори відсутні. Інші докази в матеріалах справи відсутні. Судом 12.12.2024 здійснено допит свідка [PERSON] , який показав, що знайомий із [PERSON] приблизно протягом 4 років, був знайомий й з її матір?ю, яка в цей час мешкала по [ADDRESS] . Так, наскільки відомо свідку, [PERSON] тривалий час мешкала там разом із чоловіком та [PERSON] . Спочатку померла мати [PERSON] , а за рік батько. [PERSON] позивачки, її імені свідок не пам`ятає, мешкає за іншою адресою. [PERSON] займалась похованням матері, крім того, у неї є рідний брат, який не мешкає в м.Запоріжжі. Свідок наголосив, що про тривале проживання [PERSON] із батьками, приблизно протягом 10 років, він знає і від [PERSON] , і від спільних знайомих і друзів. Свідок [PERSON] , допитаний судом 06.02.2025, показав, що позивачка є його подругою, родину [PERSON] він знає приблизно протягом 7-8 років. [PERSON] мешкала по [ADDRESS] калини, крім того, він був знайомий із матір`ю позивачки [PERSON] , яка померла. Вона проживала в тому ж будинку [ADDRESS] . Брат [PERSON] переїхав на Західну України до м.Чернівці. Батько позивачки також помер. Матір [PERSON] відповідно до пояснень свідка не мала іншого житла, тому й мешкала у вказаному будинку із чоловіком, проте зараз там ніхто не проживає. Свідок наголосив, що спілкується із братом позивачки, зі смертю [PERSON] він обізнаний, був на похованні. Позивачка [PERSON] , допитана як свідок, показала суду, що у спірному домоволодінні мешкав дідусь [PERSON] із бабою, який помер приблизно у 2006 році. По час смерті матері [PERSON] позивачка мешкала по [ADDRESS] з народження. Дідусь хотів, щоб її матір проживала там, з татом позивачки і братом матері. Оскільки цей будинок протягом тривалого часу не був оформлений, в ньому неможливо було зареєструватись за місцем проживання. Так, матір знялась з реєстрації по [ADDRESS] та не змогла зареєструватись по [ADDRESS] . Тато [PERSON] також помер у 2022 році, не був зареєстрований за вказаною адресою. Друга половина житлового будинку належить сусідам, проте протягом приблизно 10 років в їх частині ніхто не мешкає. Похованням матері займалась [PERSON] та її брат, який мешкає у м. Чернівці, хоча й зареєстрований по [ADDRESS] . Задовольняючи позов частково, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено ч.2 ст.16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до Рішення КСУ у справі N 1-25/2010 від 29.06.2010 N 17-рп/2010, одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Ч.1,3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220, ч. 1 ст.1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України). Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. За приписами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, суд застосовує висновки, здійснені у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №373/688/22, пр.61-12808св23. Верховний Суд виснував, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню із дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. При цьому, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, який, однак, є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 683/1540/16-ц, від 08 листопада 2021 року у справі № 639/4848/18. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Вирішуючи справу, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як роз`яснено у п.23,27 постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як передбачено ч. 3,5 ст. 1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину за змістом ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. За приписами ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За наявності спору, відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами - територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно, враховуючи висновки суду, суб`єктний склад є належним. Разом з цим, суд встановив, що виникнення у матері позивачки [PERSON] права на спадщину після смерті батька [PERSON] , яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після її смерті, навіть за умови, що вона не одержала свідоцтва про право на спадщину та не здійснила його державної реєстрації. Проте, після смерті матері позивачка [PERSON] , вважаючи, що на неї розповсюджуються норми ч.3 ст.1268 ЦК України, у строк, передбачений ч.1 ст.1270 ЦК України, в нотаріальному порядку оформлення своїх спадкових справ не ініціювала, своєчасно із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звернулась. Відповідно до 1,6 ст.29 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Термін «Місце проживання» міститься й у статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за приписами якої місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивачки за місцем проживання спадкодавця не є свідченням того, що вона не проживала зі спадкодавцем [PERSON] , оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч.3 ст.1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Так, суд враховує правовий висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений в постанові Верховного Суду від 10.01.2019 №484/747/17, пр. № 61-44149св18. Так, здійснивши допит позивачки як свідка, а також інших свідків з боку позивача, суд вважає доведеним факт постійного проживання [PERSON] по час настання смерті із матір?ю [PERSON] за однією адресою: по [ADDRESS] , на території якого розташований зокрема житловий будинок літ.А, оскільки цей факт знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду та встановлення зазначеного факту необхідно позивачці для захисту спадкових прав, за відсутності своєчасного звернення в нотаріальному порядку згідно з ст.1270 ЦК України із відповідною заявою про прийняття спадщини. Відповідно, [PERSON] є такою, що прийняла спадщину у вигляді 1/6 частини спірного домоволодіння, яка належала її матері, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Разом з цим, суд наголошує, що батько позивачки помер за спливом 6-місячного строку після відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Спадкова справа після його смерті не заводилась, а визнання будь-якого права за вже померлою особою неприпустимо, враховуючи загальні засади щодо часу припинення цивільної правоздатності та дієздатності фізичної особи, в тому числі процесуальної. Крім того, суд наголошує, що вимога про визнання права власності на частку у спадковому майні, у порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , за своєю сутністю охоплює встановлення факту постійного проживання за адресою знаходження спірного спадкового нерухомого майна, факт прийняття спадщини, тому є недоцільним окремо задовольняти відповідну позовну вимогу. Тобто, такі обставина у разі пред`явлення позову про визнання права власності (чи визнання права на частку в праві спільної часткової власності) за спадкоємцем, встановлюється під час розгляду такого позову. Так, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, пр. 61-2417сво19. Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі №127/23627/20, пр.61-17025св21), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20, пр. 61-12524сво21. Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності тощо) (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, пр. 61-5252сво23, від 22 квітня 2024 року в справі №346/2744/21, пр. 61-10543сво23. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21, пр. 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, пр. 61-11625сво22). Відповідно, встановивши під час судового розгляду факт постійного проживання позивачки із спадкодавицею по час настання смерті [PERSON] , суд не вважає за доцільне окремо задовольняти першу позовну вимогу, позаяк встановлення даної обставини зумовлює (за підтвердження всіх інших необхідних фактичних обставин справи) задоволення другої позовної вимоги про визнання права власності, як належного способу захисту порушеного права. Стосовно реєстрації права власності на спірний об?єкт нерухомості, суд виходить з правових висновків, здійснених у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 539/5295/21, пр. 61-6235св23. Так, відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 06 жовтня 2021 року у справі № 910/13574/20. Так, в ТОВ «ЗМБТІ» наявні дані щодо реєстрації права власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , станом на 12.11.2015 (з матеріалів спадкової прави). Стороною відповідача не спростовано приналежність вказаного об`єкта нерухомості зазначеним вище особам, а за відсутності реєстраційного номера об`єкта нерухомого майна здійснити перевірку за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не видається за можливе з технічних підстав. Відповідно, на підставі встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про доведеність факту постійного проживання позивачки із матір`ю спадкодавицею по час відкриття спадщини, відповідно, [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Стороною відповідача не спростовано фактичне проживання [PERSON] за адресою розташування спірного житлового будинку, відповідні докази в матеріалах справи відсутні. До кола спадкоємців [PERSON] за законом відноситься брат позивачки [PERSON] , проте, як встановлено судом, він не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом у передбачений законом строк, а факт його спільного проживання в судовому порядку не встановлювався, відповідно, він вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті матері. Залучення [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] до суб`єктного складу у даній справі стороною позивача не ініційовано, а судом не встановлено відповідних підстав, враховуючи висновки суду за результатами розгляду справи. Осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, що відкрилась після смерті [PERSON] , судом також не встановлено. Фактичні обставини у справі, встановлені судом, підтверджені належними письмовими доказами, які узгоджуються між собою та не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності, а також показами свідків. Оцінивши наявні докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, у спосіб визнання за [PERSON] права власності на 1/6 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . У задоволенні позову в частині встановлення факту постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем матір?ю [PERSON] , яка померла [INFO] по час настання смерті [INFO] , а також в частині визнання права власності на 2/6 (що становить 1/3) за позивачкою в порядку спадкування за законом суд відмовляє з мотивів, вказаних вище. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання права власності відповідає приписам ст.16 ЦК України та є ефективним для захисту її оспорюваного спадкового права. Слід наголосити, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів тощо). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. У п.145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв про-ти України» від 05.04.2005). Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. За змістом ст. 89, 213 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За нормою ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати зав-данню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Про стягнення таких витрат сторонами спору не заявлено. Виходячи з критеріїв, встановлених ч.3,9 ст.141 ЦПК України, оскільки поданий спір не виник внаслідок неправильних дій або бездіяльності відповідача, суд дійшов висновку про те, що судові витрати, сплачені при зверненні до суду, слід залишити за позивачкою, а саме судовий збір у сумі 4\~042,00 гривень.

Outcome: partial