Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила звільнити її від сплати нарахованої заборгованості по аліментах, в розмірі 105\~492,52 грн., на утримання доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно за виконавчим листом №711/9935/17, виданим Придніпровським районним судом міста Черкаси, з 12.08.2022 по дату винесення рішення. В обґрунтування вимог в позові зазначено, що у Другому ВДВС у м. Черкаси перебуває виконавче провадження №57005729, відкрите 29.08.2018р., про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання їх доньок за судовим наказом №711/9935/17. Натомість з 12.08.2022р. діти проживають з позивачкою, а відтак стягнення з неї аліментів на користь відповідача суперечить цільовому призначенню таких коштів. За період з вересня 2022 року по 01.11.2024 року державним виконавцем розраховано до сплати суму аліментів в розмірі 105\~492,52 грн., але оскільки в цей період часу діти проживали з позивачкою, то остання просить звільнити її від обов`язку сплати такої суми заборгованості. Від відповідача на адресу суду не надходило письмового відзиву проти позову. 28.01.2025р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від представника третьої особи Педченко В.С., який діє на підставі електронної довіреності в порядку передоручення від 24.12.2024р., на адресу суду надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без участі представника Другого ВДВС у м. Черкаси та ухвалити рішення на розсуд суду. В судове засідання відповідач та його представник вдруге не з`явилися і про причини неявки не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи. Натомість неявка таких осіб не перешкоджає розгляду справи. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Представник позивачки адвокат Мельніченко А.М., яка діє на підставі ордеру серії СА №1097595 від 28.02.2025р., додатково пояснила, що діти фактично з 12.08.2022р. проживають разом з матір`ю (позивачка). Зазначила, що старша донька в силу свого віку самостійно визначила своє місце проживання з позивачкою, а 24.10.2022р. службою у справах дітей Черкаської міської ради, як органом опіки та піклування м. Черкаси, винесено рішення №457 про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю. Позивачка 28.10.2022р. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів, натомість провадження у такій судовій справі було зупинено судом до припинення перебування відповідача у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Дотепер орган державної виконавчої служби здійснює стягнення з позивачки аліментів на користь позивача на утримання їх двох доньок, внаслідок чого за позивачкою обчислюється величезна сума заборгованості зі сплати аліментів, що порушує її законні права та інтереси. Зауважила, що звернення позивачки до суду з даним позовом обумовлено необхідністю ефективного захисту її прав. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивачка та відповідач мають двох спільних неповнолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 14.12.2017р. Придніпровським районним судом м. Черкаси у справі №711/9935/17 винесено судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з 10.11.2017р. і до [INFO] , тобто до повноліття доньки [PERSON] . Якщо після досягнення повноліття доньки [PERSON] ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на іншу дитину, аліменти на утримання доньки [PERSON] стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, починаючи з 07.02.2025р. і до [INFO] , тобто до повноліття доньки [PERSON] /а.с. 11/. Відповідний судовий наказ перебуває на примусовому виконанні у Другому ВДВС у м. Черкаси в рамках виконавчого провадження №57005729, проте [PERSON] фактично не здійснювались аліментні платежів на користь [PERSON] на виконання такого судового наказу. Відповідно до розрахунку державного виконавця станом на 01.11.2024р. розмір заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів складав 293\~902,02 грн. /а.с. 16-17/. Згідно з актом обстеження умов проживання від 06.10.2022р., складеним комісією служби у справах дітей Черкаської міської ради, позивачка разом зі своїми батьками та доньками проживає за адресою: [ADDRESS] /а.с. 13/. Служба у справах дітей Черкаської міської ради, як орган опіки та піклування м. Черкаси, прийняла рішення №457 від 24.10.2022р. відповідно до якого визначила місце проживання малолітньої [PERSON] разом з позивачкою /а.с. 14/. 28.10.2022р. [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом з нею, припинити з 12.08.2022р. стягнення з неї аліментів, відізвати судовий наказ Придніпровського районного суду м. Черкаси з органів державної виконавчої служби та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% встановлено законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (судова справа №711/5513/22). Провадження у такій справі було відкрито судом 15.11.2022р. Ухвалою суду від 13.03.2023р. позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дітей залишені без розгляду. Разом з тим, 26.07.2023р. судом було постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі суд виходив з того, що з наказу командира військової частини [NUMBER] (по строковій службі) №157 від 19.06.2023р. вбачається, що [PERSON] призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. Відповідно до довідки №115 від 05.02.2025р. військової частини [NUMBER] відповідач перебуває на військовій службі у такій військовій частині за призовом по мобілізації. Беручи до уваги, що відповідач перебуває на військовій службі, а доньки сторін проживають разом з позивачкою, з якої в примусовому порядку стягуються на користь відповідача аліменти на утримання таких дітей, то позивачка звернулась до суду з даним позовом і просить звільнити її від сплати заборгованості по аліментам. Таким чином, між сторонами склалися правовідносини, внаслідок яких виник спір щодо порядку забезпечення утримання дітей, який регулюється нормами Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку доводам сторін суд виходить з наступного. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. За змістом ст. 181 СК слід виснувати, що право на пред`явлення позову про стягнення аліментів на утримання дитини належить тому з батьків, з ким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 192 СК розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. При цьому відповідно до ч. 1, 2 ст. 179 СК аліменти, одержані на дитину, фактично стають об`єктом власності того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Виносячи судовий наказ від 14.12.2017р. суд вочевидь виходив з того, що неповнолітні діти сторін проживають разом з батьком і мати не надає належної матеріальної допомоги дітям. Разом з тим, на теперішній час діти проживають з матір`ю, а отже право на отримання аліментів на утримання дітей на теперішній час належить позивачці, як матері, з якою проживають діти. Натомість позивачка з огляду на принцип обов`язковості судових рішень зобов`язана виконувати судовий наказ від 14.12.2017р. та сплачувати в примусовому порядку аліменти на користь [PERSON] . При цьому примусове стягнення з позивачки аліментів на користь відповідача свідчить про порушення її майнових прав та інтересів, оскільки на теперішній час саме вона має право розпоряджатися аліментами, які стягуються на утримання дитини. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між сторонами наявний спір щодо порядку та способу утримання та виховання їх дітей, внаслідок чого в суді перебуває справа №711/5513/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів, в якому позивачка просила, окрім іншого, припинити з 12.08.2022р. стягнення з неї аліментів. В даному судовому провадженні предметом розгляд є вимога про звільнення позивачки від сплати заборгованості по аліментам, яка розрахована за період з 12.08.2022р. по дату винесення судового рішення, з урахуванням того що за період з 12.08.2022р. по 01.11.2024р. розмір такої заборгованості складає 105\~492,52 грн. Разом з тим, суд звертає увагу, що згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом зазначеної норми закону суд не має права застосувати конкретно визначений спосіб захисту прав позивача у випадку, коли в позовних вимогах заявлено спосіб захисту, який не відповідає вимогам закону, а законом передбачено кілька альтернативних способів захисту порушеного права позивача, оскільки право на обрання конкретного способу захисту належить виключно позивачу. У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що заборгованість позивачки зі сплати аліментів обумовлена існуванням в неї відповідного зобов`язання, яке підтверджено судовим наказом №711/9935/17 від 14.12.2017р., який набрав законної сили і перебуває на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби. Отже питання звільнення [PERSON] від обов`язку сплати заборгованості по аліментам обумовлюється обставинами виконання судового наказу №711/9935/17 від 14.12.2017р., а також нерозривно пов`язано з вирішенням питання щодо існування її зобов`язання зі сплати таких аліментів та наявності підстав для припинення їх стягнення з конкретно визначеної дати, тобто з питанням яке є предметом судового розгляду в межах судової справи №711/5513/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів. В цьому контексті слід звернути увагу, що до вирішення питання про наявність підстав для припинення стягнення з [PERSON] аліментів на підставі судового наказу №711/9935/17 від 14.12.2017р., передчасним є розгляд питання щодо звільнення її від сплати заборгованості, розрахованої на виконання відповідного судового наказу. Окремо варто зауважити, що за своєю сутністю обраний позивачкою такий спосіб захисту як «звільнення від сплати аліментів, обчислених за період з 12.08.2022р. по день ухвалення судом рішення» не відповідає критеріям ефективності, оскільки зобов`язання позивачки зі сплати аліментів обмежується повноліттям дітей, тобто навіть у разі задоволення позовних вимог, то після ухвалення судом відповідного рішення, нарахування аліментів на підставі судового наказу №711/9935/17 від 14.12.2017р. на доньку [PERSON] досягла повноліття [INFO] ) буде продовжуватись до 21.08.2028р. або допоки не буде ухвалено судом рішення про припинення стягнення аліментів на підставі такого судового наказу. Таким чином, суд доходить висновку, що обраний позивачкою у даному судовому провадженні спосіб захисту не відповідає вимогам ч. 4 ст. 273 ЦПК України та критеріям ефективності, а тому позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати суд бере до уваги, що відповідні витрати складаються з судового збору, сплаченого позивачкою при поданні позову. Беручи до уваги, що позов не підлягає задоволенню, то понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного і

Outcome: dismissed