Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

покликаючись на ненадання відповідачем виписки з погосподарської книги, яка унеможливлює реєстрацію права власності, представник позивача адвокат Михайло Бузинарський просить визнати за позивачем право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями за переліком: А-2 житловий будинок, Б господарська будівля, розташований по [ADDRESS] . Відповідач відзив не подав. Сторони відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач до суду не з`явився. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність в порядку заочного розгляду. Позивач у суді позов підтримала повністю, просить задоволити позовні вимоги на підставі ст.392 ЦК України, оскільки її права як власника порушені. Пояснила, що звернулася до державного реєстратора Корнинської сільської ради з метою реєстрації права власності на належний їй будинок садибного типу та господарську будівлю, на що отримала відмову в зв?язку з тим, що вона не надала всіх документів, які подаються для державної реєстрації прав на об?єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992. Пояснює, що відповідач не надав виписку з погосподарської книги, усно обґрунтовуючи це тим, що в 1992 році відповідні працівники сільської ради не внесли запис про побудований позивачем будинок до відповідної книги, у зв?язку з чим відповідач не може видати позивачу вказану довідку, а відповідно реєстратор не може вчинити реєстраційні дії. По суті спору зазначає, що з 16 грудня 1985 року зареєстрована за адресою спірного будинку. Разом з тим на той час на вказаній земельній ділянці знаходився аварійний старезний "ще до Польші" будинок, земельну ділянку під яким їй виділила сільська рада під будівництво у грудні 1991 року. У травні 1992 року вона з чоловіком на цій же земельній ділянці повністю не по затвердженому плану закінчила будівництво одноквартирного двоповерхового житлового будинку з площею 119,5 кв.м. та господарської будівлі площею 158,7 кв.м. Після закінчення будівництва у травні 1992 року позивач разом з сім`єю переселилася у побудований будинок зі старого будинку, що був розташований поруч за тією ж адресою. В подальшому вони знесли старий аварійний будинок загальною площею 41,5 м.кв. (чорний прямокутник на ситуаційному плані на позначеному червоному прямокутнику виділеної позивачу земельної ділянки), нову поштову адресу не присвоювали. Її представник адвокат Михайло Бузинарський, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, просить задоволити позовні вимоги у повному обсязі, тому що у зв?язку з введенням на території України правового режиму військового стану позивач не має можливості відповідним чином отримати право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, яка потрібна для обслуговування належного позивачу будинку до отримання права власності на вказаний у позові будинок, за отриманням якої позивач і звертається до суду. Суд встановив такі обставини. 16 травня 1981 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . З 16 грудня 1985 року позивач зареєстрована та проживає по [ADDRESS] /копія паспорту [NUMBER] /. Для покращення своїх житлових умов позивач у листопаді 1991 року звернулася з відповідною заявою до Корнинської сільської Ради народних депутатів. Рішенням №63 виконавчого комітету Корнинської сільської Ради народних депутатів Рівненського району Рівненської області від 09 грудня 1991 року виділено [PERSON] земельні ділянки під будівництво індивідуальних житлових будинків в с.Корнин /архівний витяг №208/04-01 від 10 травня 2024 року/. В перших числах січня 1992 року (точної дати судом не встановлено) на підставі вищевказаного рішення та замовлення позивача архітектурно-планувальним проектно- виробничим бюро при архітектурі Рівненського району виготовлений будівельний паспорт. Будівельний паспорт складався з таких документів: - план забудови земельної ділянки площею 0,12 га; - проект одноквартирного двоповерхового житлового будинку №АРР-1-90, згідно з яким житлова площа - 79,00 м.кв., загальна площа - 94,70 м.кв., - проект господарської будівлі для індивідуальної забудови в селах Рівненського району, згідно з яким загальна площа - 61,69 м.к. 20 липня 2015 року позивач отримав дозвіл на складання технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, на якій розташований будинок орієнтовною площею 0,25 га.рішенням Корнинської сільської ради №1622 Свідки [PERSON] - чоловік та [PERSON] , [PERSON] - діти позивача підтримали її пояснення по суті спору. Суд застосував такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Подібна норма міститься у ст.150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) Відповідно до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Тобто право власності на нову річ виникає в той момент, коли в результаті виготовлення чи створення з`являється об`єкт, який може кваліфікуватися як нова річ. Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно зі ст.380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону /ч.2-3 ст.331 ЦК України/. Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього /ч.2 ст.376 ЦК України/. Згідно з ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Суд дійшов таких висновків. Суд заслухав\~пояснення сторони\~позивача, свідків, визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідив подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористався правовою допомогою. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.1,3 ст.13 ЦПК України). Ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 цього кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч.2 цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. У зв`язку з наведеним Верховний Суд неодноразово (зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №916/1608/18) звертав увагу на те, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності і такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15). Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Разом з тим, суд зазначає, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна). Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №760/21223/17-ц від 25 серпня 2020 року, якщо об`єкт будівництва не введений в експлуатацію в установленому порядку, то він вважається незавершеним і визнання права власності на нього за рішенням суду, з посиланням на ст.392 ЦК України, неможливо. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). При вирішенні питання про розподіл судових\~витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1,2 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в позові судові витрати не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав, тому такі відшкодуванню не підлягають. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed