Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

У лютому 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві про зняття арешту з майна. Позов обґрунтовано тим, що позивач - [PERSON] , на праві приватної спільної часткової власності є власником 1/3 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] . Також власниками вказаної квартири в рівних частках є її дідусь - [PERSON] , який помер [INFO] , та дядько [PERSON] , який помер [INFO] . Право власності нами набуте на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Святошинською районною у місті Києві Радою 19.12.2005 р., згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та розпорядженням від 19.12.2005 року № 2031. Маючи намір отримати спадок, який залишився після смерті дідуся, а також здійснити реєстрацію права власності на житло, позивачу стало відомо, що на 1/3 квартири [ADDRESS] накладено арешт. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна за № 8052464 від 02.08.2011 року, на 1/3 квартири [ADDRESS] відділом державної виконавчої служби Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER], виданий 01.03.2010 року, особа, майно якої обтяжується - [PERSON] . 24.04.2024 року позивач звернулася до Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві із заявою про зняття арешту з 1/3 квартири [ADDRESS] у зв`язку зі смертю боржника, але отримала відмову з підстав того, що порядок звільнення майна чи коштів боржника з-під арешту передбачено ст. 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, арешт може бути знятий за рішенням суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2025 року визначено головуючого суддю Ключника А.С. (а.с. 22). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.02.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву (а.с. 24). Відповідач відзиву на позовну заяву не надіслав. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , на праві приватної спільної часткової власності є власником 1/3 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] . Також власниками вказаної квартири в рівних частках були її дідусь - [PERSON] , який помер [INFO] , та дядько [PERSON] , який помер [INFO] . Право власності нами набуте на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Святошинською районною у місті Києві Радою 19.12.2005 р., згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та розпорядженням від 19.12.2005 року № 2031 (а.с. 14). Маючи намір отримати спадок, який залишився після смерті дідуся, а також здійснити реєстрацію права власності на житло, позивачу стало відомо, що на 1/3 квартири [ADDRESS] накладено арешт. 24.04.2024 року позивач звернулася до Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві із заявою про зняття арешту з 1/3 квартири [ADDRESS] у зв`язку зі смертю боржника, але отримала відмову з підстав того, що порядок звільнення майна чи коштів боржника з-під арешту передбачено ст. 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (див.: висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18). Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16, провадження 14-431цс19). Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19). Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21 (провадження № 61-945св22) зазначено, що: «У справі, що переглядається, [PERSON] пред`явив позовні вимоги до Центрального ВДВС у м. Черкаси, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. При цьому ні боржник, ні стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідачі не залучені. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв». Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21, від 24. січня 2024 року у справі № 362/1294/23. У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК України). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України «Про виконавче провадження»). У справі, що переглядається, предметом спору є вимога [PERSON] про скасування арешту на 1/3 квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Разом з тим, відповідно до листа Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві, проведеною перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження [NUMBER], по виконанню виконавчого листа №1-571 від 28.01.2010 виданого Святошинським районним судом міста Києва про конфіскацію всього майна засудженого на користь Держави, що належить [PERSON] . При цьому позов пред`явлено позивачем до Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на вказану частину квартиру, ні заінтересованою особою у справі, ні суб`єктом правовідносин з позивачами. Водночас клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача, позивачем не заявлено. Оскільки процесуальний закон правом визначення відповідача наділяє виключно позивача, суд позбавлений можливості з власної ініціативи здійснити заміну неналежного відповідача на належного чи залучити належного відповідача до участі у справі в якості співвідповідача. Окрім того, відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи на виконанні у Святошинському відділі державної виконавчої служби у місті Києві перебувало виконавче провадження [NUMBER], по виконанню виконавчого листа №1-571 від 28.01.2010 виданого Святошинським районним судом міста Києва про конфіскацію всього майна засудженого на користь Держави, що належало [PERSON] . Таким чином, позивач звернувся до суду про скасування арешту майна з 1/3 квартири [ADDRESS] , яка на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] останньому не належала, оскільки була конфіскована на користь держави. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed