Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

13 лютого 2025 року до Березівського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, у якій позивач просить суд: -розірвати шлюб? укладений між нею та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 01 жовтня 2020 року Березівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 88; -після розірвання шлюбу позивачу залишити дошлюбне прізвище « [PERSON] »; -стягнути щомісячно з [PERSON] , [INFO] , на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5 000 грн., та доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5 000 грн., але не менше 1/4 частини усіх видів його доходу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 жовтня 2020 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, від якого у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Зазначає, що з відповідачем різні погляди на життя. З вини обох сторін сумісне життя і збереження сім`є стало неможливим. Фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені з жовтня 2024 року. Подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам. Примирення не можливе. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей посилається на те, що вона з відповідачем разом не проживають, він частково надає матеріальну допомогу на утримання дітей, які проживають разом з нею. Відповідач є здоровим та працездатним, має обов`язок по утриманню дітей. Інших утриманців у нього немає. Ураховуючи наведене, [PERSON] просить позовні вимоги задовольнити. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 лютого 2025 року справу передано судді Рябчун А. В. Ухвалою суду від 24 лютого 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи вирішив проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судові засідання 12 березня 2025 року, 19 березня 2025 року позивач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була належно повідомлена. При цьому12 березня 2025 року на адресу суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач в судові засідання 12 березня 2025 року, 19 березня 2025 року не прибув, належним чином повідомлявся про розгляд справи, заяв та клопотань не подав, відзив на позовну заяву до суду не надходив. Дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу Як вбачається зі свідоцтва про шлюб, такий зареєстрований 01 жовтня 2020 року між нею та [PERSON] , зареєстрований Березівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 88. Стаття 51 Конституції України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із частинами 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень викладених у пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Встановлено, що шлюб існує формально, сторони не підтримують подружніх стосунків, від шлюбу мають двох дітей, відповідач повідомлявся належним чином про розгляд справи, тому суд вважає, що примирення та збереження їх сім`ї є неможливим. Вказані обставини стверджуються матеріалами позову. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб між ними слід розірвати. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що надання строку для примирення сторонам дійсно допоможе збереженню сім`ї, оскільки їх шлюб носить формальний характер. Частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. З огляду на зазначене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. При цьому суд вважає, що вимоги позивача про залишення їй після розірвання шлюбу дошлюбного прізвища « [PERSON] » не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01.10.2020 року, свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01.10.2020 року, було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . На підтвердження дошлюбного прізвища « [PERSON] » позивачем надано копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.11.1984 року. Проте, із вказаних документів неможливо встановити, що позивачеві належить зазначене свідоцтво про народження, так як доказів набуття прізвища від « [PERSON] » до « [PERSON] » суду не надано. Крім того, дошлюбним прізвищем позивачки було саме прізвище " [PERSON] ". . При цьому відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів Згідно із частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою визначеною судом на утримання дитини до її повноліття. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Стаття 183 СК України визначає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено у 2024 році прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років 2 563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років 3 196 гривень. Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, від якого мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14 квітня 2022 року та серії [NUMBER] від 22 вересня 2022 року вбачається, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22 вересня 2022 року вбачається, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до витягу № 2023/008969794 від 03 листопада 2023 року у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрована: [PERSON] , [INFO] . На момент розгляду справи в суду відсутні заперечення відповідача, що діти проживають разом з позивачем. Також відповідачем не надано належних і допустимих доказів добровільного сплачення аліментів на утримання дітей. Згідно статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує матеріальне становище позивача та те, що діти проживають разом з матір`ю та перебувають на утриманні матері. Також суд враховує, що відповідач є працездатною особою і, зі слів позивача, має самостійний дохід. При цьому матеріали справи не містять відомостей про доходи відповідача, його матеріальний стан, що не дає можливості суду встановити рівень доходів відповідача та спроможність сплати аліментів у розмірі, заявленому позивачем. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Отже, оцінивши в сукупності представлені у справі докази, суд дійшов висновку що вимоги позивача щодо стягнення аліментів на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є обгрунтованими, оскільки діти проживають разом з позивачем, відповідач проживає окремо, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Беручи до уваги прожитковий мінімум для дітей відповідного віку у 2025 році, а також відсутність інформації про наявність у відповідача доходів, його матеріального стану, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, а саме про стягнення аліментів у розмірі по 2 500, 00 грн на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення найменшою дитиною повноліття, оскільки обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. З урахуванням зазначених обставин суд приходить до переконання, що позов [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2 500 грн. та доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2 500 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Разом з тим, суд роз`яснює, що відповідно до статті 193 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому, у відповідності до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в користь держави судові витрати в розмірі 1 211,20 гривень судового збору. Крім того, у відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial