Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

У жовтні\~2024\~року товариство\~з обмеженою\~відповідальністю «Санфорд\~Капітал» (далі\~ ТОВ\~«Санфорд Капітал»)\~звернулось до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості за\~кредитним договором.\~Свої вимоги\~обґрунтовує тим,\~що 06.06.2019 року між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було угоду №С-603-007578-19-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. Свої зобов`язання кредитор виконав, надавши грошові кошти позичальникові. 16.11.2023 року між АТ «Ідея Банк» (Клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «СОНАТІ» (Фактор) був укладений договір факторингу №16/11-23. Пунктом 5.4. договору факторингу №16/11-23 передбачено, що Фактор може відступити або передати всі або будь-які права та/або зобов`язання за цим Договором третім особам, які згідно із Законодавством мають на це право. Користуючись даним правом ТОВ «Фінансова компанія «СОНАТІ» (Клієнт) 29.12.2023 року уклало з ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» (Фактор) договір факторингу №29/12-23. Згідно з п.2.1. цього договору Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до Друкованого Реєстру Боржників до вказаного договору факторингу серед інших, до ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» перейшло і право вимоги до [PERSON] . Згідно до Довідки-розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним\~договором №С-603-007578-19-980\~від 06.06.2019\~року станом\~на 16.11.2023\~року заборгованість\~Боржника/Позичальника\~становить:\~заборгованість за\~основним боргом\~в сумі\~5000,00\~гривень;\~заборгованість за\~нарахованими та\~несплаченими відсотками\~в сумі\~7833,23\~гривень,\~що разом\~становить 12833,23\~гривень.\~Всі нарахування,\~що відбувались\~до дати\~отримання ТОВ\~«САНФОРД КАПІТАЛ»\~права грошової\~вимоги,\~здійснювались безпосередньо\~AT\~«Ідея Банк»\~станом на\~день відступлення\~права вимоги\~ 16.11.2023\~року.\~ТОВ «САНФОРД\~КАПІТАЛ» та\~ТОВ «Фінансова\~компанія «СОНАТІ»\~не здійснювали\~жодних додатковихнарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювали. У зв`язку з зазначеним позивач просить стягнути на свою користь з відповідача суму заборгованості в розмірі 16391,86 грн., що складається з: заборгованість за основним боргом в сумі 5000,00 гривень; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 7833,32 гривень, інфляційні втрати в сумі 2575,56 грн., три проценти річних в сумі 983,07 грн., а також, суму судових витрат у розмірі 2422,40 гривень судового збору, на оплату послуг поштового зв`язку в сумі відповідно до розрахункового документа про оплату послуг поштового зв`язку, на оплату професійної правничої допомоги адвоката в сумі 5\~200,00 гривень. Представник позивача у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, в тому числі, через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області https://iz.od.court.gov.ua/sud1510/, про причину неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, тому суд відповідно до ч.1 ст.280, ч.4 ст.223 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивача. Згідно ч.2 ст.281 розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до положень ст.509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлено договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно положень ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як передбачено ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст. 629 Цивільного кодексу України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. В судовому засіданні встановлено, що 06.06.2019 року між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було угоду №С-603-007578-19-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки (а.с.112-113). Угода була підписаний позичальником власноручно. У пункті 4 Угоди сторонами погоджено, що повернення заборгованості та сплата відсотків за користування кредитною лінією та/або інших платежів за Угодою та ДКБО, здійснюватимуться згідно умов ДКБО, а також відповідно до Тарифів які розміщені на сайті Банку за адресою www.ideabank.ua. Детальні умови та порядок надання банківських послуг з відкриття та обслуговування поточних рахунків клієнтів Банку - фізичних осіб, операції за якими здійснюються за допомогою електронних платіжних засобів із встановленням за такими рахунками Кредитної лінії, а також, визначення Тарифів за вищевказані банківські послуги викладені у розділі 11 ДКБО. Відповідно до п.4 Угоди клієнт ознайомлений з умовами Угоди, ДКБО, Тарифами Банку, та іншими умовами обслуговування, які оприлюднені на інтернет-сторінці Банку за електронною адресою www.ideabank.ua\~та які йому роз`яснені, зрозумілі та з якими він цілком згідний. У пункті 7 Сторони погодили, що ця Угода є укладеною з дня підписання Сторонами та діє протягом строку кредитування (кредитної лінії), яка складає 1 рік з дати укладення та з можливістю автоматичної пролонгації, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами свої зобов`язань за Угодою. Таким чином, Банк свої зобов`язання перед Клієнтом за Угодою та ДКБО виконав у повному обсязі, відкривши поточний рахунок у валюті гривня та надавши Клієнту можливість користуватись кредитними коштами в сумі 5000,00 грн. в межах кредитного ліміту, визначеного Угодою. Клієнт здійснював користування грошовими коштами кредитного ліміту, що відображено у виписці з його рахунку. Свої зобов`язання за Угодою щодо повернення заборгованості та сплаті відсотків за користування кредитною лінією відповідач виконав лише частково. Внаслідок чого у позичальника сформувалась заборгованість перед Банком в загальній сумі 12833,23 гривень, що складається з: - заборгованості за основним боргом в сумі 5000 гривень, - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 7833,23 гривень (а.с.109). Згідно ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Відповідно до ст.ст.1080, 1084 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги. Відповідно до ст. 514, ч.1 ст.516 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 16.11.2023 року між АТ «Ідея Банк» (Клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «СОНАТІ» (Фактор) був укладений договір факторингу №16/11-23 (а.с.69-82). Розмір заборгованості в кожному окремому випадку розраховується Клієнтом станом на дату підписання друкованого Реєстру Боржників (а.с.13-16). Відповідно до п.2.1. зазначеного договору Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Пунктом 2.2. договору факторингу №16/11-23 передбачено, що Права Вимоги, які Клієнт відступає Фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі Заборгованості Боржників перед Клієнтом, та визначені в друкованому Реєстрі Боржників (Додаток №2), що підписується Сторонами в день укладання цього Договору та в Реєстрі Боржників в електронному вигляді (Додаток №1), що надсилається разом з Актом приймання-передачі Реєстру Боржників в електронному вигляді (Додаток №3) Клієнтом Фактору засобами корпоративного зв`язку в день укладання цього Договору. Друкований Реєстр Боржників після належного його підписання вважається невід`ємною частиною цього Договору. Згідно п.5.1 договору факторингу №16/11-23 Права Вимоги вважаються такими, що перейшли від Клієнта до Фактора саме в день підписання Сторонами друкованого Реєстру Боржників та Договору за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно», за умови виконання Фактором зобов`язань передбачених п. 4.1. цього Договору (здійснення оплати за договором). Пункт 5.2. договору факторингу №16/11-23 визначає, що в день підписання Сторонами друкованого Реєстру Боржників за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно», за умови виконання Фактором зобов`язань передбачених п.4.1 цього Договору Клієнт втрачає права на будь-які платежі Боржників в оплату їх заборгованостей за Первинними Договорами. Відповідно до п.4.1. договору факторингу №16/11-23 Фактор виконав свої зобов`язання перед Клієнтом, що підтверджується відповідними платіжними документами: -платіжна інструкція № 566 від 17.10.2023 р. на суму 200 000,00 грн.; -платіжна інструкція № 608 від 17.11.2023 р. на суму 2795 777,00 грн. Також,\~клієнт і\~фактор підписали\~всі додатки\~до договору\~факторингу,\~зокрема,\~і друкований\~Реєстр боржників.\~Таким чином,\~фактор набув\~право вимоги\~до боржників\~за первинними\~договорами,\~серед яких\~і право\~вимоги до\~ [PERSON] \~за кредитним\~договором №С-603-007578-19-980\~від 06.06.2019року. Пунктом 5.4. договору факторингу №16/11-23 передбачено, що Фактор може відступити або передати всі або будь-які права та/або зобов`язання за цим Договором третім особам, які згідно із Законодавством мають на це право. 29.12.2023 року ТОВ «Фінансова компанія «СОНАТІ» (Клієнт) уклало з ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» (Фактор) договір факторингу №29/12-23 (а.с.56-68, 90-96). Згідно п.2.1. цього договору Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до Друкованого Реєстру Боржників до вказаного договору факторингу серед інших, до ТОВ «САНФОРД КАПІТАЛ» перейшло і право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №С-603-007578-19-980 від 06.06.2019 року (а.с.98). Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, позивач вказує, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, заборгованість відповідача станом на 16.11.2023 року становить: -заборгованість за основним боргом в сумі 5000,00 гривень; -заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 7833,23 гривень, що разом складає 12833,23 гривень. Зобов`язання, згідно із ст.526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач не надав своєчасно кредитору грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509,526,1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Згідно розрахунку заборгованості, [PERSON] має заборгованість за кредитним договором №С-603-007578-19-980 від 06.06.2019 року у розмірі 12833,23 грн., яка складається з: -заборгованість за основним боргом в сумі 5000,00 гривень; -заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 7833,23 гривень. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки встановлено, що дійсно відповідач прострочив погашення поточних платежів кредиту та нарахованих відсотків, належним чином не повертає отриманий кредит, не виконує взятих на себе за договором зобов`язань та не надав суду жодних доказів на спростування вимог позивача. В частині позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, суд зазначає наступне. Статтею 625\~ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить суд стягнути з відповідача: - суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 12833,23 грн., - інфляційні втрати у розмірі 2575,56 грн., - три проценти річних у розмірі 983,07 грн. (а.с.116, 118). Наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах N 703/2718/16-ц та N 646/14523/15-ц. Відповідно до розрахунку, поданого представником позивача 3 % річних від простроченої суми, який враховує період з дати закінчення строку дії кредитного договору 07.08.2019 року і до дня, що передує дню оголошення в Україні воєнного стану, тобто до 23.02.2022 року включно, складає 2575,56 грн. та інфляційні втрати 983,07 грн. Відповідно до п. 18 перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Суд приймає до уваги наданий представником позивача розрахунок як належний доказ по справі, оскільки такий у відповідності до положень п.18 перехідних положень ЦК України не включає в себе період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, а також жодним чином не спростований відповідачем. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Так, представник позивача просить стягнути витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу у розмірі 5 200,00 грн. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України). Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Також, діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. В даному випадку факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу підтверджується наступними доказами, а саме: договором про надання правничої допомоги № 1/04 від 01.04.2024 року (а.с.38); описом послуг з визначеною вартістю від 01.04.2024 року; актом приймання передачі послуг з правничої допомоги №2 від 10.05.2024 року (а.с.21); копією ордера про право на надання правничої (правової) допомоги (а.с.66). Однак, відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. При цьому, суд зазначає, що чинний ЦПК України встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані представником позивача документи та доводи на обґрунтування суми заявлених витрат, пов`язаних із розглядом справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору (справи), суд дійшов висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5200, 00 грн. є співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Позовна заява містить умови: 1) кредитного договору; 2) договорів про заміну кредитора у зобов`язанні та перелік додатків до вказаних договорів. Розрахунки у позові відсутні. Цитування положень Цивільного кодексу України щодо підстав позову та Цивільного процесуального кодексу щодо підсудності та розміру судових витрат не свідчать про складність справи. Відтак, з врахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу витраченого адвокатом на виконання таких робіт, враховуючи принципи розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу розмірі 5200,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до\~ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,77,78,79,80,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав суду жодного доказу належного та допустимого у відповідності до ст.ст.77,78 ЦПК України, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються заперечення проти позову. За правилами ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2422,40 грн., сплата якого підтверджена платіжною інструкцією №679 від 01.10.2024 року (а.с.1) та витрати, понесені на оплату послуг поштового зв`язку в сумі 41,74 гривень, сплата яких підтверджена довідкою (а.с.60). За таких обставин, суд вважає можливим позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №С-603-007578-19-980 від 06.06.2019 року в загальному розмірі 16391,86 грн., сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 гривень, витрати, понесені на оплату послуг поштового зв`язку в сумі 41,74 гривень та на професійну правничу допомогу, у розмірі 5200,00 гривень.

Outcome: approved