Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

ТОВ «Споживчий центр» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. І. Зміст позовних вимог. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем 02.02.2024 було укладено Кредитний договір (оферти) № 02.02.2024-100000208, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 13000,00 грн. строк на 56 днів. Процентна ставка - фіксована незмінна у розмірі 1% за 1 день. Проценти розраховуються шляхом множення кредиту/залишку кредиту на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку 0, яка застосовується у відповідному періоді. Також передбачено комісію - пов`язану з наданням кредиту: 15% від суми кредиту, яка дорівнює 1950,00 грн. Пропозиція про укладення кредитного договору відповідачем [PERSON] підписана електронним підписом одноразовим ідентифікатором, Товариство є абонентом системи BankID Національного банку, під час укладення кредитного договору позичальник пройшов ідентифікацію шляхом використання системи BankID Національного банку, тому вважав, що під час ідентифікації позичальника з документів, створених на матеріальних носіях та/або електронних даних було забезпечено однозначне встановлення особи. Кредитодавцем надано позичальнику кредит у розмірі 13000 грн. строком на 56 днів, позичальником отримано кредитні кошти у розмірі 13000 грн. на реквізити електронного платіжного засобу споживача [NUMBER]. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконало у повному обсязі. Відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на дату подачі позовної заяви утворилась заборгованість у розмірі 22230 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 13000,00 грн., по процентам в розмірі 7280 грн., комісії: 1950,00 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 02.02.2024-100000208 від 02.02.2024 у розмірі 22230,00 грн. та судовий збір у розмірі 2422,40 грн. ІІ. Процесуальні дії по справі, зміст поданих заяв та заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 24.12.2024 відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Заяв із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін не надходило. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Валька І.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказано, що відповідач позов не визнає. Зазначає, що договірних відносин з ТОВ «Споживчий центр» відповідач не мав та не має, кредитний договір № 02.02.2024-100000208 від 02.02.2024 не укладав, кредитних коштів у розмірі 13000,00 грн. 02.02.2024 не отримував, карткою з реквізитами [NUMBER] ніколи не користувався. Номер мобільного телефону [NUMBER] йому ніколи не належав. Звернув увагу, що вказана у документах адреса позичальника « [ADDRESS] » не є адресою відповідача, адреса електронної пошти [INFO] відповідачу не належить і не є зрозумілим, яким чином вона опинилась у кредитному договорі, оскільки у заявці такої адреси не було. Також у інформаційному повідомленні вказано місце роботи відповідача - Евоплей, вул. Басейна, 2, однак відповідач на такому підприємстві не працював та вказує, що за даними Єдиного реєстру підприємств та організацій України підприємство з такою назвою не існує. Тому вважає, що позивач під час укладення кредитного договору належної ідентифікації клієнта не провів, а волі відповідача на укладення оспорюваного кредитного договору не було. Також вважав, що надана позивач у якості доказу копія квитанції Liqpay від 02.02.2024 не має інформації про позивача чи відповідача та містить інформацію тільки про перерахування коштів у сумі 13000,00 грн. невідомій особі, тому не є належним та достатнім доказом виникнення та існування між сторонами кредитних відносин та доказом заборгованості. Вказав про намір надати додаткові докази після їх отримання від ПрАТ «Київстар». Заявив про очікувані витрати на правничу допомогу у орієнтовному розмірі 50000,00грн. з розрахунку 2500,00грн./година, докази яких зобов`язався надати суду не пізніше 5 днів після ухвалення рішення суду. У задоволенні позову просив відмовити. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив. У відповіді представник вказав, що кредитний договір № 02.02.2024-100000208 від 02.02.2024 було укладено у електронній формі, яка прирівнюється до письмової. Звернув увагу, що вказаний кредитний договір було підписано одноразовим ідентифікатором, який було надіслано у СМС повідомленні на номер [NUMBER]. Зазначив положення ЗУ «Про електронну комерцію» вважав, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, а договір підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором. Зазначив, що видача коштів підтверджується квитанцією № 2421333587 від 02.02.2024, яка є первинним документом у розумінні ЗУ «Про платіжні послуги, кошти було перераховано на картковий рахунок відповідача, вказаний ним у кредитному договорі, за допомогою еквайрінгу - Lіqpay. Також зазначив про правомірність нарахування комісії у сумі 1950,00 грн. Вказав на презумпцію правомірності правочину. Щодо наданих стороною відповідача виписок по рахункам вказав, що картка, на яку було переказано кошти за кредитним договором, емітовану у АТ КБ «Приватбанк» тому виписка по рахунку Monobank є неналежним доказом, а надана стороною відповідача довідка АТ КБ «Приватбанк» стосується інформації по банківській картці [NUMBER] , тому даний доказ не стосується предмету доказування. Також вказав, що з наданої відповідачем відповіді ПрАТ «Київстар» вбачається, що номер телефону [NUMBER] не використовується за контрактом з ідентифікацією абонента, а використовується знеособлено за передплатним тарифом. Тому вважав, що доказів, що відповідач не використовував телефон для укладення кредитного договору, не надано. Просив позовні вимоги задовольнити, розгляд справи проводити без участі представника позивача. Також від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів шляхом витребування інформації у АТ КБ Приватбанк, яке було задоволено ухвалою суду від 12.02.2025. Від представника відповідача надходили клопотання про долучення доказів та клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у задоволенні якого ухвалою суду від 13.02.2025 було відмовлено. Окрім того, представником відповідача скеровано до суду клопотання про приєднання доказів понесення відповідачем витрат на правничу допомогу, у якому просив долучити докази понесених витрат на правничу допомогу та стягнути з позивача на користь відповідача відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 13958,33 грн. Дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. ІІІ. Встановлені судом фактичні обставини. Судом встановлено, що згідно Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), дана пропозиція є пропозицією ТОВ «Споживчий центр» укласти електронний кредитний договір (оферту) у порядку, передбаченому ЗУ «Про електронну комерцію» і не є ні договором приєднання/його частиною у розумінні ст. 634 ЦК України, ні публічним договором у розумінні ст. 633 ЦК України. Дата і час набрання чинності пропозицією (офертою): 02.02.2024, дата і час укладання - 02.02.2024 02:51. Пропозиція містить відмітку, що для підписання договору необхідно ввести код з смс-повідомлення, яке було відправлено на фінансовий номер [NUMBER] - Е148. Згідно змісту Заявки, укладеної 02.02.2024, підписаної одноразовим ідентифікатором Е148, електронний договір, частиною якого є дана заявка, укладається у порядку, передбаченому ЗУ «Про електронну комерцію». Позичальник: [PERSON] , реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для перерахування коштів: [NUMBER]. Відповідно до умов кредитного договору № 02.02.2024-100000208 від 02.02.2024 кредит надається на наступних умовах: дата надання видачі кредиту: 02.02.2024, сума кредиту: 13000,00 грн., строк на який надається кредит: 56 днів з дати його надання, дата повернення кредиту: 28.02.2024. Період користування кредитом: кожні наступні 14 днів з дня надання кредиту. Процентна ставка: фіксована незмінна у розмірі 1% за 1 день користування кредитом. Комісія, пов`язана з наданням кредиту: 15% від суми кредиту та дорівнює 1950,00 грн. також визначено графік платежів, неустойку та розмір процентів відповідно до ст. 625 ЦК України. Орієнтовна реальна річна процентна ставка за кредитом: 14322,93%, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 20194,9грн., загальні витрати за споживчим кредитом: 7194,9 грн. Згідно Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 02.02.2024-100000208 (кредитної лінії) від 02.02.2024 позичальник підтверджує, що однозначно і безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), невід`ємною частиною якого є Заявка до кредитного договору № 02.02.2024-100000208 від 02.02.2024, з яким він попередньо уважно ознайомився. Позичальником вказаний [PERSON] , відповідь містить відмітку про її підписання одноразовим ідентифікатором Е148. Згідно інформаційного повідомлення позичальника [PERSON] , воно містить інформацію про контактні телефони [PERSON] - [NUMBER] та [NUMBER], інформацію про його місце роботи - Евоплей, вул. Басейна, 2, та контактну особу, контактний телефон третьої особи [PERSON] та ознайомлення про кримінальну відповідальність за ст. 182 КК України. Інформаційне повідомлення містить відмітку про її підписання одноразовим ідентифікатором Е148. Згідно даних паспорту споживчого кредиту ТОВ «Споживчий центр» тип кредиту: фінансовий кредит, сума/ліміт кредиту: 13000,00 грн., строк кредитування: 56 днів з дати його надання, період користування кредитом: кожні наступні 14 днів з дати надання кредиту. Процентна ставка: 365% річних, платежі за супровідні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладання договору: комісія 1950,00 грн., яка нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Загальні витрати за кредитом 7194,90 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом 20194,90 грн., реальна річна процентна ставка 14322,93% річних. Паспорт містить відомості про графік платежів та підписаний одноразовим ідентифікатором Е148. Згідно даних роздруківки вкладки Bank ID з невідомого сервісу, російською мовою, наявні дані щодо [PERSON] , в т.ч. дата народження, ІПН, телефон. Соціальний статус: студент, місце реєстрації та місце проживання вказано: [ADDRESS] . Згідно довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 02.02.2024-100000208 від 02.02.2024, позичальник [PERSON] , заборгованість якого по вказаному кредитному договору складає: 13000,00грн. - основний борг, 7280,00 грн. - проценти, 1950,00 грн. - комісія, разом 22230,00 грн. Проценти по кредиту нараховані за період з 02.02.2024 по 28.03.2024. Згідно квитанції LIQPAY, без зазначення номера та дати, 02.02.2024 на картку VISA [NUMBER] через термінал переказано кошти 13000,00 грн. як видача за договором 02.02.2024-100000208, платник Швидкий кредит, сайт: Sgroshi.com.ua. Відповідно до копії листа ПрАТ «Київстар» вих. № 11448451/03/03/02 від 16.12.2024 на запит адвоката Валька І.В., телефонний номер [NUMBER] з 02.02.2024 та наразі обслуговується знеособлено (анонімно) та за гр. [PERSON] як абонентом не зареєстрований. Згідно копії довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 10.02.2025 № [NUMBER] [PERSON] не мав та станом на 10.02.2025 не має картки № [NUMBER] в АТ КБ «ПриватБанк». Згідно повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-250221/42857 від 28.02.2025 банківська картка [NUMBER] не емітувалась на ім`я [PERSON] , а інформацію про зарахування по картці № [NUMBER] надати не вбачається можливим з підстав неповного номеру рахунку. Стороною відповідача надано інформацію про рух коштів по картці Monobank АТ «Універсал банк» клієнта [PERSON] та виписку по надходженням по картці/рахунку [NUMBER] АТ КБ «ПриватБанк», однак дані документи не підлягають дослідженню та оцінці судом, оскільки не стосуються інформації про рух коштів по картці [NUMBER] АТ КБ «ПриватБанк». Також стороною позивача надано Картку субконто контрагенти, договори за 02.02.2024-24.01.2025 та Візуальну форму послідовності дій учасників електронної комерції (кредитора та позичальника), щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі Кредитний договір № 02.02.2024-100000208 від 02.02.2024, однак суд не може прийняти дані докази, оскільки вони направлені стороною позивача з порушенням строків, визначених ст. 83 ЦПК без обґрунтування неможливості їх подання у встановлений законом строк з причин, що не залежали від позивача. IV. Норми права, які підлягають застосуванню та висновки суду. Відповідно до ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ч.1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти (частина перша, друга статті 11 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір Відповідно до положень ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно положень ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація здійснюється з використанням засобів електронної ідентифікації та процедури автентифікації відповідно до схем електронної ідентифікації. Згідно положень ст. 1 вказаного Закону автентифікація - електронний процес, що дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних, електронна ідентифікація - процес використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або уповноваженого представника юридичної особи; ідентифікація особи - процес використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті якого забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або уповноваженого представника юридичної особи та перевірка належності особі таких даних Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вказує, що Кредитний договір № 02.02.2024-100000208 від 02.02.2024 було укладено після ідентифікації позичальника та підписано ним електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який позичальнику було направлено на номер [NUMBER]. Відповідач стверджує, що ніяких договорів з позивачем не укладав, фактично заперечивши презумпцію правомірності правочину та вказує, що номер мобільного [NUMBER] йому не належить. Суд звертає увагу на відсутність належних та достатніх відомостей у позові та доданих матеріалах, яким чином відповідач був ідентифікований Товариством, які засоби та критерії при цьому використовувались. Додані матеріали (оферта, акцепт, інформаційне повідомлення позичальника, паспорт споживчого кредиту) містять відомості про їх підписання одноразовим ідентифікатором Е148, який було направлено на фінансовий номер [NUMBER], однак надані суду докази не свідчать про правовий зв`язок відповідача з вказаним фінансовим номером. Незважаючи на зазначення цього номера у інформаційному повідомленні позичальника у якості контактного телефону, відповідач [PERSON] вказаний номер своїм не визнав. Серед контактних телефонів наявний номер [NUMBER] , який збігається з номером телефону відповідача [PERSON] , вказаному у заявах та клопотаннях сторони відповідача, однак даний номер для отримання ідентифікаторів не використовувався. Зазначені у матеріалах розбіжності у місці проживання відповідача: [ADDRESS] (вказано у роздруківці) та [ADDRESS] ;1 (вказано у акцепті), в цілому не підтверджують і не спростовуються факту укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, тому оцінюються судом критично. Також не підтверджено зв`язку відповідача з вказаним у інформаційному повідомленні місця його роботи - Евоплей, а сторона позивача на дану обставину не посилається. Тому суд не може погодитись з твердженням позивача про укладення 02.02.2024 Кредитного договору № 02.02.2024-100000208саме з позичальником [PERSON] у відповідності до норм законодавства та наданого Кредитного договору № 02.02.2024-100000208. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ( абз. 2 ст. 1046 ЦК України). З матеріалів справи не вбачається, що відповідач отримував кошти у позику в сумі 13000,00 грн., оскільки з наданої квитанції LiqPay вбачається, що кошти було направлено на картку 414943*10 без зазначення номеру банківського рахунку та найменування користувача вказаної картки, при цьому вказаний номер не є повним коректним номером картки та не дає змогу належним чином ідентифікувати отримувача коштів. Також надані стороною відповідача та отримані за клопотанням сторони позивача докази не підтверджують належність банківської картки № [NUMBER] саме відповідачу [PERSON] . Суд зауважує, що звертаючись з клопотанням про витребування доказів сторона позивача не вказує необхідну для здійснення ідентифікації особи інформацію - повний коректний номер рахунку, а сторона відповідача заперечує як факт укладення кредитного договору, так і факт отримання вказаних кредитних коштів. При цьому твердження сторони відповідача про відсутність у користуванні банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» з номером [NUMBER] узгоджується з матеріалами справи та не узгоджується з твердженням сторони позивача. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76-82 ЦПК. Згідно пункту 81 Постанови Великої Палата Верховного суду від 18.03.2020 року по справі № 129/1033/13-ц принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Завдання суду - встановити чи мав місце факт. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п 11. Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Отже, суд не може припускати, що певну обставину доведено. Факт або стався, або його не було. Якщо у суду залишаються сумніви, слід застосувати правила про розподіл тягаря доведення. Якщо сторона, на яку покладено тягар, не виконує його, факт вважається таким, що не доведений. У цивільних справах згідно практики ЄСПЛ використовують стандарт «баланс вірогідностей» (a balance of probabilities): слід довести, що факт скоріше був, а ніж не був, тобто суб`єктивна впевненість може бути виміряна як така, що дорівнює 51% і вище. Баланс вірогідностей оцінюється в абсолютних виразах, тому в ситуації, коли докази оцінені як 50х50 (позивача/відповідач), спір виграє відповідач (Rhesa Shipping Co SA v Edmonds [1985] 1 WLR 948 ). Враховуючи вищевказані обставини і факти, суд вважає, що позивач не довів та не підтвердив належними і допустимими доказами наявність підстав для визнання укладеним договору позики та отримання відповідачем коштів у сумі 13000,00 грн. у позику, а тому у задоволенні позову належить відмовити. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до положень ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, то судові витрати належить покласти на позивача. Стороною відповідача заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 13958,33 грн. Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відноситься до витрат пов`язаних з розглядом справи. На підтвердження понесених витрат відповідача на правову допомогу до суду надано копію договору про надання правничої допомоги № 564/25 від 09.01.2025, укладеного між відповідачем [PERSON] та Адвокатським бюро «Валько Ігор та партнери», предметом якого є надання правничої допомоги, п. 1.1 Договору містить перелік видів такої допомоги. в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. Згідно положень Р.4 даного договору вартість послуг (гонорару) визначена у додатку до договору. Договір діє до 31.10.2025. Згідно рахунку-фактури № 1-564/25 від 09.01.2025 аванс за адвокатські послуги з консультування та підготовки відзиву на позов у справі № 692/1478/24 складає 10000,00 грн. без ПДВ. Згідно копії платіжної інструкції АТ «Акцент-Банк» № 232110908 від 25.01.2025 [PERSON] переказав кошти у сумі 7000,00 грн. АБ «Валько І. та партнери» у сумі 7000,00 грн. за адвокатські послуги згідно рахунку 1-564/25 від 09.01.2025. Згідно копії Акту-рахунку № 1 прийому-передачі послуг від 3.01.2025 АБ «Валько Ігор та партнери» надало послуги [PERSON] підготовка відзиву на позовну заяву - 5годин за ціною 2500,00 грн. на суму 12500,00 грн., підготовка адвокатського запиту до ПрАТ «Київстар» години за ціною 2500,00 грн. на суму 625,00 грн., підготовка та подання клопотання про долучення доказу :1/3години за ціною 2500,00 грн. на суму 833,33 грн. а всього послуг на суму 13958,33 грн. Згідно копії платіжної інструкції АТ «Акцент-Банк» №@2PL396060 від 20.02.2025 [PERSON] переказав кошти у сумі 6958,33 грн. Адвокатському бюро Валько Ігор та партнери як сплату за адвокатські послуги згідно рахунку 1-564/25 від 09.01.2025, Доля Вадим Сергійович. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд зазначає, що відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. У постанові від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18, на яку, зокрема посилався представник позивача, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Враховуючи викладене, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, вказані вище, складність та категорію справи, відсутність заперечень з боку сторони відповідача щодо розміру витрат, а також положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду щодо стягнення витрат на правову допомогу в цілому, суд вважає що до стягнення підлягають такі витрати у розмірі 13000,00 грн., що і буде становити співмірні і розумні витрати позивача на професійну правничу допомогу у цій справі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved