Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Буліменко Є.В. звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що з 06.11.1986 року вона з відповідачем [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстрований Палацом одруження «Дарницький» м.Київ, актовий запис №3055. Під час шлюбу, 19.02.1993 року [PERSON] , як члену житлово-будівельного кооперативу «Хімік-19», було видано ордер на квартиру на сім`ю з трьох осіб у складі [PERSON] , [PERSON] та їх спільної доньки [PERSON] . Вказаний ордер було видано на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК, затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 01.02.1993 року №100. Сума пайового внеску за квартиру [ADDRESS] становила 272 566,40 карбованців та була сплачена [PERSON] 10.05.1993 року в повному обсязі в період шлюбу, за рахунок коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначає, що право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] в реєстрі речових на нерухоме майно, проте квартира є спільною власністю подружжя, а тому просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу визнати за нею та за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири, припинивши його право власності на цілу частку. Ухвалою суду від 05.02.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 95). Ухвалою суду від 15.04.2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено розгляд справи по суті (а.с. 110). В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивачки адвоката Буліменко Є.В. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивачки. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з клопотанням, в якому визнав позов та просив суд проводити судовий розгляд без його участі. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заяви сторін та їх представників, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 06.11.1986 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується актовим записом №3055, на підставі якого Палацом одруження «Дарницький» м.Київ видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 24). В шлюбі [PERSON] , як члену ЖБК «Хімік-19», та членам його сім`ї, - дружині [PERSON] та донці [PERSON] , надано в користування квартиру [ADDRESS] , що підтверджується ордером на житлове приміщення №096433 від 19.02.1993 року, виданим Заступником начальника управління по обліку, розподілу житлової площі і керівництву ЖБК виконкому Київської міської Ради народних депутатів (а.с. 25). Ордер видано на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК «Хімік-19», затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 01.02.1993 року №100 (а.с. 25). Сума пайового внеску за квартиру [ADDRESS] сплачена [PERSON] 10.05.1993 року у повному обсязі, що підтверджується довідкою ЖБК «Хімік-19» від 31.08.2020 року (а.с. 26). Відповідачу [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 223116517 від 08.09.2020 року (а.с. 29). Таким чином, квартира [ADDRESS] набута у власність [PERSON] у період шлюбу з позивачкою [PERSON] . Спір між сторонами виник з приводу поділу майна набутого за час шлюбу. Обставини справи відповідачем не заперечувались. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира була набута відповідачем у період шлюбу, а тому, є спільною сумісною власністю подружжя, а частки сторін є рівними. Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007року № 11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або з реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21,24,41 Конституції України, статей 319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Таким чином, враховуючи, що спірне майно набуте сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і сторони досягли згоди щодо поділу цього майна, суд приходить висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. Щодо розподілу судових витрат. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 3 000,00 грн. за подання позовної заяви (а.с. 1а). У відповідності до звіту про незалежну оцінку нерухомого майна від 21.11.2023 року, ринкова вартість квартири становить 1 527 934,00 грн. (а.с. 49-94). Одночасно з позовом, позивачкою подане клопотання про зменшення розміру судового збору, яка в подальшому позивачка підтримала (а.с. 6, 47-48). Відповідно до ч. 1 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. За приписами пункту 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за клопотанням такої сторони відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Згідно з ч. 3 ст. 136 ЦПК України, яка кореспондується з положеннями ч. 3 ст. 8 Закону, з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати. Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що зменшення розміру судового збору або його відстрочення може здійснюватися, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу сторони. Також, з аналізу наведених положень закону вбачається, що з урахуванням майнового стану сторони, суд може відстрочити або розстрочити сплату судового збору, та зменшити розмір судового збору або звільнити від його оплати. Тобто, законодавцем не передбачено одночасне відстрочення сплати судового збору та зменшення його розміру. З клопотання про зменшення розміру судового збору та доданих до нього документів вбачається, що на підтвердження майнового стану [PERSON] долучено копію пенсійного посвідчення та довідку про доходи №7856 7285 9388 1830 від 24.08.2023 року (а.с. 8-10). Отже, згідно вищезазначених доказів річний дохід [PERSON] за попередній 2022 рік складає 57 979,34 грн., а 5% від доходу становить 2 898,96 грн. Розмір судового збору за подання позову становить 13 420,00 грн. Таким чином, розмір судового збору - 13 420,00 грн., який підлягає сплаті за подання позову перевищує 5% річного доходу позивачки за 2022 рік, а тому суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для зменшення розміру судового збору. Ураховуючи викладене, суд вважає, що клопотання підлягає частковому задоволенню, а розмір судового збору зменшенню до 3 000,00 грн., що не перевищує 5% річного доходу позивачки за 2022 рік. Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, зокрема, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що відповідачем визнано позов, суд приходить до висновку про повернення позивачу 50 відсотків судового збору в розмірі 1 500,00 гривень.

Outcome: approved