Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася у суд з позовом про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання рішення суду щодо поновлення на роботі. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що з 01 травня 2006 року по 31 травня 2021 року працювала в ЖБК "Темп-11" на посаді бухгалтера. Наказом №6 від 26 травня 2021 року вона була звільнена за власним бажанням. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року, задоволено позов [PERSON] . Постановлено поновити [PERSON] на посаді бухгалтера ЖБК "Темп-11" з 01 червня 2021 року. Стягнути з ЖБК "Темп-11" на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 01 червня 2021 року по 16 вересня 2022 року в розмірі 111 998,88 грн. середнього заробітку. Вирішено питання про судові витрати. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за один місяць вимушеного прогулу допущено негайному виконанню. Наказом №10 від 11 липня 2024 року ЖБК "Темп-11" [PERSON] поновлена на посаді бухгалтера з 01 червня 2021 року з посадовим окладом 8 000 грн. 30 липня 2024 року позивач отримала середню заробітну плату за період з 01 червня 2021 року по 16 вересня 2022 року на підставі вищевказаного судового рішення. Наказом №17 від 25.10.2024 року ЖБК "Темп-11" [PERSON] звільнена з посади бухгалтера 28 жовтня 2024 року у зв"язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні проведено повний розрахунок, проте не виплачена середня заробітна плата за час вимушеного прогулу з 17 вересня 2022 року по 10 липня 2024 року. За таких підстав, позивач просить стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання рішення суду щодо поновлення на роботі з 17 вересня 2022 року по 10 липня 2024 року в сумі 174 055,32 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі. (а.с. 42) Відповідач ЖБК "Темп-11" подав заяву про застосування строку позовної давності. Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки [PERSON] звернулася у суд з даним позовом 23 грудня 2024 року. (а.с. 48) 13 січня 2025 року відповідач ЖБК"Темп-11" подав відзив на позовну заяву. (а.с. 51)Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року наказом №10 від 11 липня 2024 рку [PERSON] була поновлена на роботі. З даним наказом позивач ознайомлена 16 липня 2024 року. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу були вирішені судом під час ухвалення вказаного судового рішення, тому не підлягають задоволенню. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду [PERSON] не заявляла. Зауважує, що виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв"язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Просить стягнути з позивача 15 000 грн. витрат на правову допомогу. 20 січня 2025 року [PERSON] надіслала відповідь на відзив. (а.с. 63) Просить задовольнити позов. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду. (а.с. 72) В судове засідання позивач [PERSON] не з"явилася, надіслала заяву про судовий розгляд без її участі. Відповідач ЖБК "Темп-11" в судове засідання також не забезпечив явку свого представника, надіслав клопотання про судовий розгляд без участі представника кооперативу. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року, задоволено позов [PERSON] . Постановлено поновити [PERSON] на посаді бухгалтера ЖБК "Темп-11" з 01 червня 2021 року. Стягнути з ЖБК "Темп-11" на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 01 червня 2021 року по 16 вересня 2022 року в розмірі 111 998,88 грн. середнього заробітку. Вирішено питання про судові витрати. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за один місяць вимушеного прогулу допущено негайному виконанню. (а.с. 14, 28) Наказом №10 від 11 липня 2024 року ЖБК "Темп-11" [PERSON] поновлена на посаді бухгалтера вказаного кооперативу з 01 червня 2021 року з посадовим окладом 8 000 грн. (а.с. 32) Судом встановлено, що 30 липня 2024 року позивач отримала середню заробітну плату за період з 01 червня 2021 року по 16 вересня 2022 року на підставі рішення Голосіївського районного суд м. Києва від 16 вересня 2022 року. (а.с. 34) Наказом №17 від 25.10.2024 року ЖБК "Темп-11" [PERSON] звільнена з посади бухгалтера вказаного кооперативу з 28 жовтня 2024 року у зв"язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 36) Звертаючись у суд з даним позовом, [PERSON] зазначає, що при звільненні 28 жовтня 2024 року ЖБК "Темп-11" не була виплачена середня заробітна плата за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання рішення суду щодо поновлення на роботі з 17 вересня 2022 року по 10 липня 2024 року у розмірі 174 055,32 грн. Як на правову підставу своїх позовних вимог вона посилається на ст. 236 КЗпП України, відповідно до якої затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Оскільки рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.09.2022 року було допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі, а наказ про її поновлення на посаді бухгалтера ЖБК "Темп-11" відповідачем видано 11.07.2024 року, суд дійшов висновку про допущену відповідачем затримку виконання рішення суду щодо негайного поновлення позивача на роботі та доведеність позову в цій частині вимог. Разом з тим, судом встановлено, що з даним позовом до суду позивач звернулась лише 18 грудня 2024 року, тобто більше ніж за 3 місяці з дати отримання наказу про поновлення на роботі, з яким [PERSON] була ознайомлена 16 липня 2024 року, про що позивач зазначає у позовній заяві. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Відповідно правової позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної в постанові від 10.10.2019 у справі № 522/13736/15, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відтак, вимога про сплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ч. 2 ст. 233 КЗпП. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно з роз`ясненнями, що містяться вп. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. Як видно зі справи, трьохмісячний строк звернення до суду був пропущений позивачем. З клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням поважності причин на звернення до суду з даним позовом [PERSON] не зверталася. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява ЖБК "Темп -11" про застосування строку позовної давності, в якій відповідач просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] (а.с. 48) Доводи позивачки про те, що строк позовної давності для вирішення трудового спору настав 28 січня 2025 року, вона вчасно звернулася у суд з позовом, оскільки наказ №17 від 25.10.2024 року про її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України вона отримала лише 04.11.2024 року, а нараховану суму при повторному звільненні вона отримала 28.10.2024 року, суд вважає помилковими. Таким чином, в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. У відзиві на позовну заяву ЖБК "Темп-11" просить стягнути з позивачки 15 000 грн. витрат на правову допомогу. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною відповідача надано суду письмові докази. У матеріалах справи міститься договір від 06 счня 2025 року, укладений між ФОП [PERSON] та ЖБК "Темп-11", про надання правчничої допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №437 від 21.11.2003 року адвоката Сімейка А.М., ордер серії ВВ №1045086 від 06 січня 2025 року на надання правничої допопоги ЖБК "Темп-11" адвокатом Сімейко А.М. та платіжна інструкція №735 від 06.01.2025 року на суму 15 000 грн. (а.с. 55-59) Згідно з частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивач [PERSON] не зверталася у суд з клопотанням про зменшення розміру витрат відповідача на правову допомогу. Суд, враховуючи обсяг реально виконаних адвокатом робіт, категорію справи, ціну позову, значення справи для сторін, те що зазначені витрати в повній мірі відповідають критерію розумності їхнього розміру, враховуючи ціну позову, вважає можливим стягнути витрати на правову допомогу позивачу за рахунок позивача в розмірі 15 000 грн., що відповідатиме критерію реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру.

Outcome: approved