Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

АТ «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22.09.2020 між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №2033629075, за умовами якого [PERSON] отримала кредит на споживчі цілі в розмірі 64 500 грн на строк до 22.09.2024, зі сплатою 40% річних за користування кредитом. Проте, взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту [PERSON] належним чином не виконувала, тому станом на 20.03.2024 у неї наявна заборгованість в розмірі 84 512 грн 01 коп, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 46 195 грн 97 коп та заборгованості за відсотками в розмірі 38 316 грн 04 коп. Оскільки відповідачка продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість не погашає, тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №2033629075 від 22.09.2020 в розмірі 84 512 грн 01 коп, а також судові витрати по справі. Відповідачка подала відзив, в якому позовні вимоги визнала частково. Не оспорюючи факт укладання нею спірного кредитного договору та суми отриманих кредитних коштів, відповідачка просила відмовити у задоволенні позовних вимог в частині нарахування відсотків за користування кредитом, мотивуючи тим, що на час його отримання вона проживала в м.Херсон і до 24.02.2022 своєчасно вносила платежі в рахунок погашення кредиту. Проте, коли почалося повномасштабне вторгнення російських військ в Україну і м.Херсон опинилося під окупацією, вона не мала змоги виїхати на вільну територію України і жодної можливості продовжувати здійснення погашення заборгованості у неї не було. Відповідно до розрахунків, наданих позивачем, заборгованість виникла з 2022 року, однак позивач жодного разу не повідомив про її наявність. Вважає, що позивачем не враховано наявність форс-мажорних обставин, до яких необхідно віднести війну та окупацію окремих територій держави. Крім того, при підписанні договору банк не повідомив її про умови договору, у зв`язку з чим договір є несправедливим згідно з ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій просила задовольнити позовні вимоги та, відхиляючи заперечення відповідачки, зазначила, що 11.11.2022 ЗСУ звільнили м.Херсон від російської окупації, отже з цього часу відпали обставини, які за доводами відповідачки перешкоджали їй виконувати свої зобов`язання за спірним кредитним договором. Однак, станом на теперішній час, тобто майже через 2 роки після звільнення м.Херсон, жодних коштів на погашення заборгованості відповідачкою не внесено. Вказуючи на існування форс-мажорних обставин, відповідачка жодного належного підтвердження їх настання не надала. В свою чергу, в період з 24.02.2022 до 01.06.2022 діяли кредитні канікули, за умовами яких відповідачці не нараховувалася прострочена заборгованість за тілом кредиту, однак вона не звільнялася від обов`язку зі сплати процентів за користування кредитом відповідно до п.1.2 Договору. Крім того, банк під час дії воєнного стану, у випадку відсутності можливості сплачувати плановий платіж в повному обсязі, надає клієнтам можливість з метою виконання зобов`язань змінити умови повернення кредиту шляхом оформлення заявки про проведення банком рефінансування кредитної заборгованості по договору, проте відповідачка такою можливістю не скористалася. Також, відхиляючи доводи відповідачки, вказує, що повідомлення про наявну заборгованість направлялося за адресою її місця реєстрації, яка є актуальною і на сьогоднішній день, однак воно було повернуто за закінченням терміну зберігання. Що стосується доводів відповідачки про несправедливість спірного договору, зазначає, що з умовами кредитного договору вона була ознайомлена перед його укладенням, що підтверджується підписом в Паспорті споживчого кредиту. В судовому засідання представник позивача пред`явлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, не заперечуючи факту укладення спірного кредитного договору та отримання вказаних у позові кредитних коштів, проте не погодилася з нарахованими відсотками. Зазначила, що вона зареєстрована в м.Знам`янка, проте на час повномасштабного вторгнення російських військ в Україну працювала та проживала в м.Херсон, де винаймала квартиру. До того, як м.Херсон опинився в окупації, вона своєчасно погашала кредит, однак в період окупації у неї не було можливості продовжувати здійснювати платежі. Їй вдалося виїхати з окупованого міста додому, однак бажає, щоб з неї зняли нараховані відсотки за період перебування в окупації. Коштів на погашення заборгованості у неї немає. Представник відповідачки в судовому засіданні пояснив, що відповідачка мала намір офіційно звернутися до Торгово-промислової палати України з метою встановлення наявності форс-мажорних обставин, однак їй пояснили, що для цього потрібні свідки. Оскільки їй невідоме місце знаходження тих людей, які були з нею в окупації, тому відповідна заява не була подана. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 22.09.2020 [PERSON] до укладення кредитного договору ознайомилася з паспортом споживчого кредиту. Шляхом його підписання [PERSON] підтвердила, що отримала та ознайомилася з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту. Також [PERSON] 22.09.2020 підписано анкету-заяву на отримання кредиту/опитувальний лист. Надалі, 22.09.2020 між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №2033629075, який підписаний [PERSON] власноруч. Відповідно до умов вказаного кредитного договору АТ «ОТП Банк» надало [PERSON] кредитні кошти в розмірі 64 500 грн на строк до 22.09.2024 зі сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 40,00% річних. Згідно з п.1.3 кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів. Відповідно до заяви на видачу готівки №Н00Т02ВFD4 від 22.09.2020 на банківський рахунок [PERSON] 22.09.2020 перераховані грошові кошти в сумі 64 500 грн із зазначенням призначення платежу «виплата коштів за кредитним договором №2033629075 від 22.09.2020». З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість [PERSON] перед АТ «ОТП Банк» станом на 20.03.2024 за кредитним договором №2033629075 від 22.09.2020 становить 84 512 грн 01 коп та складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 46 195 грн 97 коп та заборгованості за відсотками в розмірі 38 316 грн 04 коп. З цього розрахунку також встановлено, що [PERSON] , починаючи з дати взяття кредиту, своєчасно, щомісячно вносила платежі на його погашення, останній платіж був здійснений 22.02.2022. В свою чергу, починаючи з 23.02.2022 і до 20.03.2024 жодних платежів [PERSON] не було здійснено, окрім платежу 01.09.2022 в розмірі 18 грн 93 коп. За адресою зареєстрованого місця проживання [PERSON] позивачем 05.04.2024 направлялася досудового вимога щодо дострокового стягнення заборгованості, однак ця вимога повернута адресатові без вручення за закінченням встановленого терміну зберігання. В судовому засіданні представник позивача вказала, що і на даний час [PERSON] погашення заборгованості за кредитом не здійснює, що відповідачкою не заперечувалося. Так, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно з ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, уклавши спірний кредитний договір на умовах, викладених в ньому, [PERSON] тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені в договорі. За нормами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною першою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п.6 ст.81 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Факт укладання спірного кредитного договору та отримання [PERSON] кредитних коштів за договором останньою в судовому засіданні визнавалося, а тому такі обставини додатковому доказуванню не підлягають. Розмір заборгованості по основному боргу, з урахуванням часткового погашення, в сумі 46 195 грн 97 коп підтверджується матеріалами справи, тому з відповідачки підлягає до стягнення заборгованість за основною сумою боргу в згаданому розмірі. Разом з тим, [PERSON] не погоджувалася з нарахованими відсотками, вказуючи, вони були нараховані безпідставно, оскільки оголошення воєнного стану в Україні та перебування в окупаціїї м.Херсона позбавило її можливості виконувати обов`язки за кредитним договором, і ця обставина, на її думку, є форс-мажорною. Проте, доводи відповідачки щодо форс-мажорних обставин суд до уваги не приймає, оскільки посилаючись на форс-мажор як на підставу звільнення від відповідальності, відповідачці обов`язково потрібно довести, як саме проявився форс-мажор у конкретному зобов`язанні. Одного лише абстрактного посилання на наявність форс-мажору недостатньо. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався і наразі триває. З листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, що містить у відкритому доступі на електронному ресурсі https://ucci.org.ua, вбачається, що Торгово-промислова палата України на підставі ст.14, 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Відповідно до ч.1 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), є сертифікат, виданий і порядку та на підставі ст.14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Вказаний вище лист ТПП України від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного Договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. При цьому, відповідачка [PERSON] не була позбавлена можливості звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014, саме за спірним зобов`язанням. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20, ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести. Для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили) як умови звільнення від відповідальності судам необхідно встановити, які саме зобов`язання за договором були порушені/невиконані. Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто, неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин. Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання; саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. Той факт, що Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію Російської Федерації проти України, само по собі не є автоматичною підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання. Отже, сам факт введення воєнного стану не може вважатися належною правовою підставою для невиконання зобов`язань. Обставини, які виникли у зв`язку з війною (і в даному випадку окупація м.Херсон) мають безпосередньо впливати на можливість однієї зі сторін договору виконати свій обов`язок, отже сторона, яка посилається на вказану обставину, повинна довести зв`язок між неможливістю виконання договору та військовими діями, що відповідачкою [PERSON] в свою чергу не доведено. Нею не було надано сертифікат Торгово-промислової палати України, який би підтвердив, що саме для цього конкретного випадку виконання зобов`язання були наявні обставини, які є форс-мажорними. Таким чином, розмір заборгованості за відсоткам за користування кредитними коштами, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 38 316 грн 04 коп, сума яких підтверджується розрахунком кредитора та перевірена судом. Враховуючи викладене вище суд вважає, що встановлені обставини справи підтверджують обов`язок [PERSON] сплатити заборгованість та нараховані відсотки за кредитним договором №2033629075 від 22.09.2020, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3 028 грн, сплачений позивачем при поданні даного позову.

Outcome: approved