Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого в подальшому були уточненні, про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на час навчання до завершення навчання у розмірі однієї чверті частки всіх видів доходу (заробітку) відповідача, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатної особи, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 22 квітня 2024 року, і до завершення навчання, тобто до 16 липня 2024 року, посилаючись на те, що на час подання позову до суду позивач навчався в Ізмаїльському фаховому коледжі економіки і права на денній формі навчання. Позивач особистих доходів не мав, перебував на утриманні своєї матері, яка будучи працездатною, працевлаштованою, маюча стабільний дохід, не має можливості надавати позивачу матеріальну допомогу, необхідну у зв`язку з його навчанням. Відповідач є працездатним, має постійний дохід, тобто має можливість надавати грошову допомогу для утримання позивача, який навчався, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Позивач та його представниця, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явились, але до суду від представниці позивача надійшла заява, в якій просила суд про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. У разі неявки відповідача у судове засідання не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач, будучи двічі поспіль належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується довідками про доставку повідомлення у додаток «Viber», яке було направлено відповідачу на підставі поданої ним до суду заяви про отримання електронних повісток, у судове засідання повторно не з`явився. Клопотання про розгляд справи за його відсутності, відзив на позовну заяву до суду не подав, про неможливість прибути у судове засідання суд не повідомив. Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд бере до уваги, що учасник справи зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо її, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22). Отже, відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року в справі № 175/4075/18 (провадження № 61-5401св22), якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надавав суду доказів неможливості прибути у судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки поспіль відповідача у судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для його неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, беручи до уваги дві неявки поспіль відповідача у судове засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача, який з 05 червня 2024 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного заочного рішення жодного разу у судове засідання не з`явився, станом розгляду справи не цікавився, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтував. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідача, який не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Враховуючи вказані факти, згоду представниці позивача, що викладена у поданій нею до суду заяві, щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані позивачкою письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з обов`язком батька по утриманню повнолітньої дитини під час навчання, до досягнення нею 23-річного віку, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 квітня 2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] (а. с. 12), позивач у справі, народився [INFO] , його батьком зазначено [PERSON] (а. с.71), відповідача у справі, матір`ю [PERSON] (а. с. 5). Згідно з довідкою, виданою Ізмаїльським фаховим коледжем економіки і права [PERSON] , позивач у справі, є студентом другого курсу спеціальності «Інженерія програмного забезпечення» денної форми навчання, контрактної форми; термін навчання з 01 вересня 2021 року по 01 липня 2025 року (а. с. 6). Відповідно до квитанцій до платіжних інструкцій за період з 14 березня 2022 року по 07 лютого 2024 року [PERSON] , матір`ю позивача, здійснені періодичні платежі на навчання [PERSON] , позивача у справі, (а. с. 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30). Відповідно до архівної довідки № 01 від 13 січня 2025 року, виданої ТОВ «Ізмаїльський фаховий коледж економіки і права» [PERSON] , позивач у справі, 16 липня 2024 року відрахований зі складу студентів (а. с. 91 зворот). Відносно [PERSON] , відповідач у справі, не відкриті виконавчі провадження, що підтверджується листом № 21.6-32/17490 від 18 вересня 2024 року Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а. с. 86). Судом встановлено,\~що [PERSON] ,\~відповідач у\~справі,\~є батьком\~ [PERSON] ,\~позивача у\~справі,\~який після\~досягнення повноліття\~продовжив навчання\~у Ізмаїльському\~фаховому коледжі\~економіки і\~права до\~16\~липня 2024\~року,\~тобто до\~23-х\~річного віку,\~про що\~позивач зазначив\~у позовній\~заяві та відповідач не заперечував, тому вказаний факт відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню і суд приймає його. За змістом частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статей 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до частини 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Відповідно до частини 1 статті 199 СК України, якщо повнолітній син продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати його до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Таким чином, обов`язок батька утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ним навчання; існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батька можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей). Судом встановлено, що [PERSON] , позивач у справі, який є повнолітньою дитиною [PERSON] , відповідача у справі, після досягнення ним повноліття продовжив навчання в Ізмаїльському фаховому коледжі економіки і права на денній формі навчання на конкретній основі у зв`язку з чим потребував матеріальної допомоги, що не заперечувалося відповідачем, оскільки відзив на позов до суду не подав. Оцінюючи вищезазначені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення аліментів з відповідача на утримання повнолітньої дитини, яка навчається. Суд при визначенні розміру аліментів враховує положення статті 200 СК України, відповідно до якої суд визначає розмір аліментів на повнолітню дитину також у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статтею 182 СК України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків та повнолітньою дитиною. Згідно зі статтею 201 СК України до відносин між батьками і дитиною щодо надання їй утримання застосовуються норми зокрема статтею 191 СК України. В силу частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до частини 1 статті 183 СК України частка від заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із частиною 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18, при визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Судом встановлено, що позивач навчався на контрактній основі та його матір`ю здійснювалася оплата за навчання за період з 14 березня 2022 року по 07 лютого 2024 року. Згідно із частиною 1 статті 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів враховує такі обставини як стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а також платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Позивачем та відповідачем не надано суду жодних доказів, підтверджуючих обставини, які відповідно до вимог статті 182 СК України судом необхідно врахувати при визначенні розміру аліментів, тому суд визначає розмір аліментів на підставі наявних у справі доказів. З врахуванням фактичних обставин справи та вимог вказаних норм матеріального права, приймаючи до уваги стан здоров`я і матеріальне становище дитини, обов`язок батька дитини утримувати свою повнолітню дитину на період навчання до 23- річного віку, стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатної особи, який має забезпечуватись насамперед батьками, рівного обов`язку батька та матері по утриманню дитини, враховуючи зміну розміру прожиткового мінімуму в сторону збільшення, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення аліментів з його батька [PERSON] , відповідача у справі, на його утримання на період його навчання у розмірі 1/4 частин зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 22 квітня 2024 року і до закінчення навчання, тобто до 16 липня 2024 року, оскільки позивач навчався до досягнення ним 23-х річного віку. Суд вважає за необхідне стягнути аліменти з усіх видів доходів батька дитини, а не тільки з заробітної плати, оскільки це передбачено пунктом 1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з батьків, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб». Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць, оскільки наявна справа про стягнення аліментів. Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору, звернувся до суду із зазначеним позовом 22 квітня 2024 року, на підставі статті 141 ЦПК України, судовий збір у сумі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, у зв`язку з задоволенням позовних вимог позивача про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Представницею позивача заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. у зв`язку з чим суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 133, частини 1, частини 2 статті 137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката, як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України. Домовленість про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такою, що склалася між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вказаних вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)). Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Однак, за наявності заперечень учасника справи, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Визначаючи суму до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000,00 грн. представницею позивача Станковою А.В. надано суду: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ОД № 005024 від 17 травня 2023 року, видане Радою адвокатів Одеської області (а. с. 108); ордер на надання правничої допомоги серії ВН № 1408696 від 12 вересня 2024 року, виданий на підставі договору про надання правової допомоги № 5 від 20 квітня 2024 року (а. с. 103, 104-105); акт приймання-передачі послуг до договору про надання правової допомоги № 5 від 20 квітня 2024 року, згідно якого вартість послуг адвоката складає у розмірі 6000,00 грн. (а. с. 112). Від [PERSON] , відповідача у справі, до суду не надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката. Судом встановлено, що позивач поніс витрати у розмірі 6000,00 грн. на професійну правничу допомогу адвоката, а від відповідача не надійшло клопотання про зменшення таких витрат. Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 907/357/16, від 18 грудня 2018 року у справі № 910/4881/18. Вирішуючи питання щодо розміру суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» та враховує наступні обставини: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися, як це закріплено положеннями частини 3 статті 141 ЦПК України. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що відповідачем не заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, а також співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг; значенням справи для сторін, те що судові засідання у даній справі проводились на підставі частини 2 статті 247 ЦПК України, суд відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 141 ЦПК України дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн., у зв`язку з чим вимога про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню.

Outcome: approved