Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

10 грудня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. На підтвердження позовних вимог зазначав, що шлюб між сторонами розірваний рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 лютого 2020 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей - дочку [PERSON] , яка на даний час є повнолітньою, і сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Згідно з рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 липня 2024 року визначено місце проживання сина разом із позивачем. Відповідачка більше 6 років з дитиною не проживає, до неї не з`являється та участі у її вихованні не приймає, ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його навчанням, станом здоров`я, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення. Таким чином, відповідач не бере участі у вихованні сина, тобто покладених законом на батьків обов`язків не виконує. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно без участі відповідача. У зв`язку з вищевикладеним позивач просив суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо сина. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 грудня 2024 року відкрито загальне провадження у справі та призначено проведення підготовчого судового засідання . Ухвалою суду від 24 січня 2025 року підготовче провадження по справі закрите та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, в поданій заяві позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а.с. 33). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином за адресою місця проживання, зареєстрованої у встановленому законом порядку відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України та шляхом публікації оголошення на веб-сторінці Миргородського міськрайонного суду, офіційного веб-порталу судової влади. Причину своєї неявки суду не повідомила, як і не надіслала заяв чи клопотань про розгляд справи у її відсутність або перенесення розгляду. Відзив на позовну заяву не направила (а.с. 29,31,32). Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явилася, в поданій заяві просила при ухваленні рішення врахувати інтереси дитини. Свідки [PERSON] та [PERSON] в письмових поясненнях підтвердили, що [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини [PERSON] (а.с. 34,35). Згідно з ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до положень ст.ст. 280, 281 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлено ухвалу суду від 26.03.2025 про проведення заочного розгляду справи. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положенням ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 5). Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 липня 2024 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] (а.с. 6-7). Цим же рішенням встановлено, що відповідач матеріальної допомоги дитині не надає, участі у вихованні дитини не приймає, його долею не цікавиться Відповідно до довідки Опорного закладу освіти «Миргородський ліцей «Лінгвіст» Миргородської міської ради Полтавської області» від 18.10.2024 № 01-10/280 за час навчання [PERSON] , мати [PERSON] з класним керівником не спілкувалася, на батьківських зборах не була присутня (а.с.8). Згідно характеристики на учня 6-Б класу Миргородського ліцею «Лінгвіст» Миргородської міської ради в Полтавській області [PERSON] , мати [PERSON] з класним керівником не спілкувалася, на батьківські збори не з`являлася (а.с.9). Відповідно до довідки голови будинкового комітету [ADDRESS] від 08.10.2024 [PERSON] за місцем проживання дітей не з`являлася з 2017 року, їх життям і здоров`ям не цікавилась, у вихованні дітей участі не брала (а.с.10). Відповідно до довідки амбулаторії ЗПСМ № 6 м.Миргород від 08.10.2024. профілактичним щепленням, плановими оглядами дитини [PERSON] займається батько [PERSON] (а.с.11). У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миргородської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав від 23 січня 2025 року зазначено, що виконавчий комітет Миргородської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 24). За змістом ст.ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. У відповідності зі ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 СК України, мати , батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той, із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки (пункт 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року). Судом встановлено, що [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Участі у вихованні, лікуванні не приймає, не турбується про здоров`я дитини, не виявляє у відношенні до нього материнської турботи, що дійсно вказує на неналежне виконання батьківських обов`язків, свідоме нехтування батьківськими обов`язками в розумінні законодавчих положень. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов про позбавлення батьківських прав є обґрунтованим і таким, що відповідає інтересам дитини та підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача судові витрати у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved