Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

В лютому 2025 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька, посилаючись на те, щоз 9 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис №1057. [INFO] у спільному шлюбі у сторін народився син, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 березня 2011 року справа №2-573/11 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З моменту розірвання шлюбу син сторін [PERSON] проживає разом із позивачкою та перебуває на її утриманні. Вона піклується про здоров`я сина, його фізичний та духовний розвиток. Батько дитини [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні нашого сина [PERSON] , жодним чином не цікавиться його життям, та не цікавиться станом його здоров`я. Син сторін [PERSON] з 6-ти років професійно займається карате в спортивному клубі «Альфа Спорт». Як вбачається із Довідки ГО «Спортивний клуб «Альфа Спорт» від 31.08.2023 року, за час занять [PERSON] показав високі досягнення в даному виді спорту, є багаторазовим чемпіоном області, всеукраїнських та міжнародних турнірів, займає 1 місце у всеукраїнському рейтингу Української федерації карате в категорії хлопці 12-13р. -40 кг. Таким чином, оскільки син сторін [PERSON] постійно приймає участь у змаганнях з карате, зокрема які проходять і за межами України, існує необхідність у вирішенні питання щодо перетину кордону України без згоди батька. 24 листопада 2021 року [PERSON] надав згоду на тимчасові поїздки за межі України до Румунії, Болгарії, Молдови, Угорщини, Австрії, Німеччини, Італії, Польщі та інших країн Шенгенської угоди, а також Туреччини в період з 25 листопада 2021 року по 31 грудня 2023 року сину сторін [PERSON] в супроводі тренерів, а саме: [PERSON] або [PERSON] . В подальшому, а саме 07 червня 2022 року [PERSON] також надав згоду на тимчасові поїздки до Румунії, Болгарії, Туреччини, Великобританії, Угорщини, Австрії, Німеччини, Італії, Польщі та інших країн учасниць Шенгенської угоди, з 15 (п`ятнадцятого) липня 2019 (дві тисячі дев`ятнадцятого року) по 15 (п`ятнадцяте) липня 2020 (дві тисячі двадцятого) року синові [PERSON] , [INFO] у супроводі [PERSON] , [INFO] . З вищенаведеного вбачається, що останній не заперечував проти виїзду дитини сторін за межі території України для участі у міжнародних змаганнях як в супроводі тренерів так і в супроводі матері дитини. Однак на даний час місцеперебування Відповідача невідоме, контакт з ним втрачений, й відповідно у Позивачки відсутня можливість звернутися до останнього із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. В судове засідання позивачка не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій позов підтримала та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився без поважних для суду причин. Суд зі згоди позивача ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Чернівецької міської ради - в судове засідання не з`явились, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Просили розглянути позовну заяву відповідно до чинного законодавства Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 9 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис №1057. [INFO] у спільному шлюбі у сторін народився син, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 березня 2011 року справа №2-573/11 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З моменту розірвання шлюбу син сторін [PERSON] проживає разом із позивачкою та перебуває на її утриманні. Вона піклується про здоров`я сина, його фізичний та духовний розвиток. Батько дитини [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні нашого сина [PERSON] , жодним чином не цікавиться його життям, та не цікавиться станом його здоров`я. Син сторін [PERSON] з 6-ти років професійно займається карате в спортивному клубі «Альфа Спорт». Як вбачається із Довідки ГО «Спортивний клуб «Альфа Спорт» від 31.08.2023 року, за час занять [PERSON] показав високі досягнення в даному виді спорту, є багаторазовим чемпіоном області, всеукраїнських та міжнародних турнірів, займає 1 місце у всеукраїнському рейтингу Української федерації карате в категорії хлопці 12-13р. -40 кг. Таким чином, оскільки син сторін [PERSON] постійно приймає участь у змаганнях з карате, зокрема які проходять і за межами України, існує необхідність у вирішенні питання щодо перетину кордону України без згоди батька. 24 листопада 2021 року [PERSON] надав згоду на тимчасові поїздки за межі України до Румунії, Болгарії, Молдови, Угорщини, Австрії, Німеччини, Італії, Польщі та інших країн Шенгенської угоди, а також Туреччини в період з 25 листопада 2021 року по 31 грудня 2023 року сину сторін [PERSON] в супроводі тренерів, а саме: [PERSON] або [PERSON] . В подальшому, а саме 07 червня 2022 року [PERSON] також надав згоду на тимчасові поїздки до Румунії, Болгарії, Туреччини, Великобританії, Угорщини, Австрії, Німеччини, Італії, Польщі та інших країн учасниць Шенгенської угоди, з 15 (п`ятнадцятого) липня 2019 (дві тисячі дев`ятнадцятого року) по 15 (п`ятнадцяте) липня 2020 (дві тисячі двадцятого) року синові [PERSON] , [INFO] у супроводі [PERSON] , [INFO] . З вищенаведеного вбачається, що останній не заперечував проти виїзду дитини сторін за межі території України для участі у міжнародних змаганнях як в супроводі тренерів так і в супроводі матері дитини. Однак на даний час місцеперебування Відповідача невідоме, контакт з ним втрачений, й відповідно у Позивачки відсутня можливість звернутися до останнього із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтею 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції кожна дитина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну разом з батьками. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Крім того, відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, зокрема згідно із п. 4 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Таким чином, позивачка має намір виїхати разом із малолітньою дитиною з метою її загального розвитку та відпочинку до республіки Італія, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може. Вирішуючи даний позов суд також враховує, що відповідачем раніше надавалась згода на виїзд дитини за межі України, однак з причин погіршення стосунків між сторонами по справі, повторно таку згоду позивач отримати не має змоги. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати позивачу дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача їх малолітньої дитини. На підставі ст.ст. 7, 141, 150, 155 СК України, ст.ст. 15-16, 313 ЦК України, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд

Outcome: approved