Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

Позивачка звернулася\~до суду\~з позовом,\~в якому\~просить визнати спільним\~майном подружжя\~житловий будинок\~ [ADDRESS] ,\~земельну ділянку\~площею 0,0300\~га,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~кадастровий номер\~земельної ділянки:\~4610165500:05:001:0718,\~земельну ділянку\~площею 0,12\~га,\~кадастровий номер\~4610165500:02:002:0179,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] та\~здійснити поділ\~спільного сумісного\~майна подружжя\~між [PERSON] \~та [PERSON] ;\~визнати за\~ [PERSON] \~право власності\~на 1/2\~частку житлового\~будинку [ADDRESS] ,\~позбавивши [PERSON] \~права власності\~на 1/2\~частку житлового\~будинку [ADDRESS] ;\~визнати за\~ [PERSON] \~право власності\~на 1/2\~частку земельної\~ділянки площею\~0,0300\~га,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~кадастровий номер\~земельної ділянки:\~4610165500:05:001:0718,\~позбавивши [PERSON] \~права власності\~на 1/2\~частку земельної\~ділянки площею\~0,0300\~га,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~кадастровий номер\~земельної ділянки:\~4610165500:05:001:0718;\~визнати за\~ [PERSON] \~право власності\~на 1/2\~частку земельної\~ділянки площею\~0,12\~га,\~кадастровий номер\~4610165500:02:002:0179,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~позбавивши [PERSON] \~права власності\~на 1/2\~частку земельної\~ділянки площею\~0,12\~га,\~кадастровий номер\~4610165500:02:002:0179,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ;\~стягнути з\~відповідача на\~її користь\~судові витрати.\~Свої позовні\~вимоги мотивує\~тим,\~що вона\~з відповідачем\~з 02.12.2017\~перебували у\~зареєстрованому шлюбі.\~За час\~спільного шлюбу\~у них\~народився син\~ [PERSON] ,\~ [INFO] .\~Рішенням Залізничного\~районного суду\~м.\~Львова від\~27.06.2024\~у цивільній\~справі №\~462/4638/24\~шлюб між\~ними розірвано. За час\~спільного життя\~та шлюбу\~вони набули\~у спільну\~сумісну власність\~подружжя наступні\~об`єкти\~нерухомості:\~житловий будинок\~ [ADDRESS] ;\~земельну ділянку\~площею 0,0300\~га,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~кадастровий номер\~земельної ділянки:\~4610165500:05:001:0718;\~земельну ділянку,\~площею 0,12\~га,\~кадастровий номер\~4610165500:02:002:0179,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] . Всі вищевказані об`єкти нерухомого майна були придбані ними за спільні кошти. Зі згоди позивачки, такі об`єкти були зареєстровані на її колишнього чоловіка [PERSON] . Намагання позивачки добровільно провести з відповідачем поділ спільного майна подружжя виявились невдалими, а відтак єдиним можливим варіантом провести поділ майна подружжя є звернення з даним позовом до суду. Просить позов задоволити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 28.11.2024 відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання об`єктів нерухомості особистою власністю. Позовні вимоги зустрічної позовної заяви мотивовані тим, що первісний позов не підлягає до задоволення, оскільки спірне майно є особистою власністю [PERSON] , відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Зазначає, що 22.08.2016 [PERSON] по договору купівлі-продажу з ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд зелених технологій Грінвіль», придбав у власність квартиру [ADDRESS] , вартістю 1 232\~337 грн. 19.03.2019 дану квартиру по договору купівлі-продажу [PERSON] відчужив за суму 1 005 000 грн покупцю [PERSON] . Цього ж дня, 19.03.2019 він по договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки купив житловий будинок [ADDRESS] , який складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 124,9 кв.м., житловою 77,6 кв.м та земельну ділянку площею 0,0300 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 4610165500:05:001:0718. Тобто дані об`єкти нерухомості придбані повністю за особисті кошти [PERSON] . Щодо \~ \~ \~ \~земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер 4610165500:02:002:0179, що розташована за адресою: [ADDRESS] , то даний об`єкт нерухомості також придбаний за власні кошти [PERSON] , які були ним позичені у його брата [PERSON] в сумі 42\~000 доларів США. У зв`язку з вищенаведеним просить визнати житловий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,0300 га кадастровий номер 4610165500:05:001:0718 та земельну ділянку площею 0,12 га кадастровий номер 4610165500:02:002:0179 його приватною власністю. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 08.01.2025 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання об`єктів нерухомості особистою власністю прийнято до спільного розгляду та об`єднано із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя в одне провадження. \~ \~ \~ \~ 09.01.2025\~представник позивачки\~за первісним\~позовом Максимів\~В.І.\~подав відзив\~на зустрічну\~позовну заяву,\~в якому\~зазначив,\~що твердження\~позивача за\~зустрічним позовом\~не відповідають\~дійсності і\~позивач намагається\~видати бажане\~за дійсне. Насправді пошуком\~і купівлею\~будинку із\~земельною ділянкою\~займалась лише\~ [PERSON] ,\~яка надала\~половину особистих\~коштів від\~загальної вартості\~на придбання\~житлового будинку\~ [ADDRESS] та\~земельної ділянки\~площею 0,0300\~га,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~кадастровий номер\~земельної ділянки:\~4610165500:05:001:0718.\~Підтвердженням цього\~є договір\~завдатку від\~03.03.2019,\~згідно якого\~ [PERSON] \~сплатила [PERSON] \~завдаток у\~розмірі 1\~000\~доларів США\~з метою\~підтвердження укладення\~між сторонами\~договору купівлі-продажу\~об`єкта нерухомості,\~що знаходиться\~за адресою\~ [ADDRESS] . Таким чином,\~будинок було\~придбано за\~спільні кошти\~подружжя,\~з яких\~половина надалась\~позивачкою [PERSON] ,\~а половина\~відповідачем.\~До того\~ж,\~в подальшому\~внутрішній ремонт\~в будинку,\~фасад,\~а також\~ландшафтні роботи\~довкола будинку\~було проведено\~також спільними\~зусиллями та\~за спільні\~кошти подружжя.\~Щодо твердження\~позивача за\~зустрічним позовом,\~що кошти\~в сумі\~42\~000\~доларів США\~ [PERSON] \~отримав від\~свого брата\~ [PERSON] \~для купівлі\~земельної ділянки площею 0,12\~га,\~кадастровий номер\~4610165500:02:002:0179,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~то такі\~є надуманими.\~Звертає увагу\~суду,\~що жодних\~договорів позики\~(в\~т.ч.\~розписок)\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~не укладалось\~та відповідно\~суду не\~надано. Натомість відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] стверджує, що спірна земельна ділянка була придбана за спільні кошти подружжя і є їх спільною сумісною власністю. 27.01.2025\~представник відповідача\~за первісним\~позовом [PERSON] \~подала відповідь\~на відзив,\~в якому\~зазначила,\~що відповідачка [PERSON] вказує, що будинок було придбано за спільні кошти подружися, з яких половина надалась позивачем, а половина відповідачкою. Однак, жодних документів щодо наявності будь-яких коштів у відповідачки [PERSON] на момент придбання об`єкту нерухомості, суду не представлено (наявність грошових коштів в установах банку, цінних паперах, тощо). 10.02.2025 представником відповідача [PERSON] подано клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою Залізничного\~районного суду\~м.\~Львова від\~10.02.2025 в задоволенні заяви про зупинення провадження у справі відмовлено. В судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом позов підтримав, дав пояснення аналогічно наведеним у первісній позовній заяві та відзиві на зустрічну позовну заяву, просить первісний позов задоволити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити. В судове засіданні відповідач та його представник не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Однак відповідач за первісним позовом [PERSON] повторно подав до суду заяву про зупинення провадження у справі, в якій покликається на те, що він на даний час бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією росії проти України та перебуває в н.п. Часів Яр Донецької області, про що подає довідку військової частини [NUMBER] від 11.02.2025. Просить зупинити провадження у справі, так як він бажає брати участь особисто в розгляді справи та бути присутнім у судовому засіданні. Представник позивачки проти задоволення клопотання заперечив. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі неодноразово строк дії воєнного часу продовжувався та продовжений до теперішнього часу. Відповідно до положень пункту 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Згідно із п.2 ч.1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, зокрема, встановлених пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 14.09.2024 №232 встановлено, що молодшого сержанта [PERSON] залучено до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України в районах проведення воєнних (бойових) дій, а саме зараховано на продовольче забезпечення в районі здійснення заходів. Згідно довідки військової частини [NUMBER] від 11.02.2025 [PERSON] проходить службу в розвідувальній роті військової частини [NUMBER] . Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Як встановлено судом, відповідач за первісним позовом [PERSON] користувався правничою допомогою адвоката Павликівської Г.М., що підтверджується ордером на надання правничої допомоги від 20.11.2024. Як стверджує [PERSON] на даний час договір з адвокатом ним розірвано, а тому він бажає брати участь у справі особисто, відтак просить зупинити провадження у справі. Зупинення провадження по справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду. Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи. Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини суду слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З врахування наведено, суд вважає, що зупинення провадження призведе до затягування розгляду справи, а тому, вважає, що об`єктивних перешкод для здійснення судового розгляду немає, так як відповідач за первісним позовом подав зустрічний позов та надав відповідь на відзив, надав свої письмові докази щодо спростування вимог первісного позову та обгрунтування вимог зустрічного позову, тобто останній повною мірою скористався своїм правом на надання доказів та заперечень. Обгрунтування причин зупинення провадження у справі, які б мали доказове значення у справі і без яких неможливе вирішення справи [PERSON] не навів, а тому в задоволенні клопотання слід відмовити. Заслухавши пояснення представника позивачки за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі\~ст.\~60\~СК України\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 70 цього ж Кодексу, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України, у п. п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Судом встановлено,\~що [PERSON] та [PERSON] з 02.12.2017 перебували в зареєстрованому шлюбі і від спільного подружнього життя мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Рішенням Залізничного районного суд м. Львова від 27.06.2024 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 19.03.2019 вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0300 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 4610165500:05:001:0718. З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.01.2021 вбачається, що [PERSON] зобов`язується передати земельну ділянку, площею 0,12 га, кадастровий номер 4610165500:02:002:0179, що розташована за адресою: [ADDRESS] , у власність [PERSON] , а [PERSON] зобов`язується прийняти цю земельну ділянку і сплатити за неї обумовлену у цьому договорі грошову суму. Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за відповідачем за первісним позовом [PERSON] зареєстровано право власності на: земельну ділянку площею 0,03 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610165500:05:001:0718; житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер 4610165500:02:002:0179. Згідно довідки з місця проживання та склад сім`ї виконавчого комітету Рудненської селищної ради Залізничного району Львівської області від 25.03.2019 №600 встановлено, що в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] . Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Таким чином,\~судом встановлено,\~що житловий будинок [ADDRESS] , земельна ділянка площею 0,0300 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 4610165500:05:001:0718, земельна ділянка площею 0,12 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 4610165500:02:002:0179 були придбані подружжям [PERSON] та [PERSON] в період перебування у шлюбі, а тому вони є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та мають бути поділені між ними в рівних частках. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частки вищевказаного майна та припинення права власності на 1/2 частки вищевказаного майна відповідача за первісним позовом є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 та постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним. Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з\~ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положеньст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч вимогам статей 76, 80, 81 ЦПК України [PERSON] не спростував належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Посилання відповідача [PERSON] на те, що спірне майно було придбана ним за його особисті кошти від продажу іншої квартири, суд вважає безпідставним, виходячи, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином суд приходить до висновку, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем за первісним позовом не спростована, натомість матеріали справи містять належні докази того, що сторони під час шлюбу придбале спірне майно в інтересах сім`ї, про що свідчить надана позивачкою за первісним позовом згода на укладення відповідних договорів купівлі продажу від 19.03.2019 та 28.01.2021. Аналізуючи викладене, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення та відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню 8\~124,56 грн понесених позивачкою судових витрат зі сплати судового збору. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». З метою документального підтвердження витрат на правову допомогу позивачкою надано ордер на надання правничої (правової) допомоги та платіжну інструкцію №IBAN-6C2DC від 28.10.2024 про оплату послуги правничої допомоги на суму 21\~000 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року в справі №922/1964/21 зроблено висновок, що: «суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України). Оскільки відповідачем не надано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, відтак із відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивачки за первісним позовом [PERSON] слід стягнути 21 000 грн витрат на правову допомогу. На підставі ст.ст. 12, 81, 89, 264-265 ЦПК України, ст.ст. 15, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 63, 65, 70, 71 СК України, суд

Outcome: approved