Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

18.12.2023 р., позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом. Просила суд: визнати квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя; - визнати за позивачем право власності на частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м.; - визнати недійсною додаткову угоду №1 від 05.06.2014 року до договору про часткову участь у будівництві № 18 та придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м.; - визнати недійсним договір дарування від 15.07.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій Інесою Миколаївною за зареєстрований у реєстрі за №1451; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона перебувала у шлюбі з громадянином [PERSON] , шлюб було зареєстровано 28.09.2002 р. Від шлюбу позивач та відповідач мають 3 (трьох) неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між позивачем та відповідачем розірваний згідно рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14.07.2022 року (справа № 501/1299/22). 08.04.2013 р. відповідачем за кошти подружжя та в його інтересах був укладений Договір про часткову участь у будівництві № 18 та придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 2002 по 2022 рік. Спірне майно (квартира) були придбані протягом шлюбу (у 2013 році) за кошти подружжя та в його інтересах. [PERSON] вважає, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м.була придбана 08.04.2013 року відповідачем за кошти подружжя та в його інтересах, шляхом укладення Договору про часткову участь у будівництві № [NUMBER] з ТОВ «ОЛЕКСАНДРІЙСЬКИЙ». Відповідач в порушення вимог ст. 60 СК Україна та ст.ст. 368-369 ЦК України, шляхом укладання з забудовником Додаткової угоди №1 від 05.06.2014 року, переуступив свої майнові права на квартиру своїй рідній матері [PERSON] . Відповідач порушив вимоги Сімейного кодексу України та самостійно розпорядився сумісним майном подружжя значної вартості, не отримавши згоду позивача на таке відчуження сумісного майна подружжя, а тому додаткова угода №1 від 05.06.2014 року до договору про часткову участь у будівництві [ADDRESS] є недійсною. У подальшому, реалізуючи свій план по привласненню сумісного майна подружжя, [PERSON] подарувала отриману по переуступленню від свого сина відповідача квартиру, йому назад, шляхом укладання Договору дарування від 15.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Перчеклій І.М. Проте з огляду на безпідставне та незаконне «набуття» [PERSON] прав на квартиру, вона не мала повноважень щодо відчуження вказаного майна. Позивач не надавала згоду на відчуження належних їй майнових прав за договором про часткову участь у будівництві [ADDRESS] . Відповідно до вищевикладеного, як і до початку вказаного порушення «титульним» власником майнових прав на квартиру (як на об`єкт сумісної власності подружжя) був відповідач, так і після реалізації схеми переуступлення-дарування, власником майна, яке трансформувалося з майнових прав на квартиру в квартиру, як об`єкт нерухомості залишився відповідач, але наведені протиправні дії змінили статус майна з «майна сумісної власності подружжя» на «особисте майно» відповідача. Позивач [PERSON] вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Романенко Г.В. позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином. Заслухавши доводи сторін, викладені у позовній заяві, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.09.2002 р. Відповідно до копії рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14.07.2022 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу позивач та відповідач мають 3 (трьох) неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] 08.04.2013 р. відповідачем був укладений Договір про часткову участь у будівництві № 18 та придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м. [PERSON] , шляхом укладання з забудовником Додаткової угоди №1 від 05.06.2014 року, переуступив свої майнові права на квартиру своїй рідній матері [PERSON] . Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно ч. ч. 1, 3 ст.12,ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України, при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Таким чином, суд дійшов до висновку, оскільки спірна квартира придбана за час зареєстрованого шлюбу, то вона є предметом спільної сумісної власності подружжя, і відповідач не спростував належними та допустимими доказами цю презумпцію. Позивач [PERSON] не надавала згоду на на відчуження сумісного майна подружжя, а тому додаткова угода №1 від 05.06.2014 р. до договору про часткову участь у будівництві №18 є недійсною. Матеріали нотаріальної справи, не містять письмової згоди [PERSON] на відчуження майна. 15.07.2016 р. укладено договір дарування на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею: 214,8 кв.м., житловою площею: 88,2 кв.м., між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. за реєстровим №1451. Враховуючи, що [PERSON] безпідставно набула право на квартиру, а тому не мала повноважень на відчуження майна. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 12932,43 грн.

Outcome: approved