Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить cуд: - розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 20 грудня 2019 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №1081; - визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Сімейні відносини між сторонами фактично припинені та з початку 2023 року сторони разом не проживають. Між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі та суперечать інтересам сторін та дитини. Разом з тим сторони не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати дитина. З часу фактичного припинення шлюбних відносин донька увесь час проживала разом з матір`ю, яка займається її вихованням, лікуванням та розвитком. Батько ж не цікавиться життям дитини. Вважає, що визначення місця проживання дитини з позивачем буде відповідати інтересам дитини. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 квітня 2024 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою від 11 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей Козятинської міської ради та зобов`язано орган опіки та піклування Козятинської міської ради надати суду висновок щодо розв`язання спору між сторонами про визначення місця проживання дитини. 15 липня 2024 року від представника відповідача - адвоката Статівки О.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просила закрити провадження у справі в часті позовних вимог про визначення місця проживання дитини на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки за спільною згодою матері та батька, які проживають окремо дитина проживає разом із матір`ю. Вказала, що відповідач повністю погоджується на проживання дитини з позивачем, не заявляє та не ініціює питання про проживання дитини разом з ним. Також, відповідачем було заявлено клопотання про надання сторонам строку для примирення. Ухвалою від 16 вересня 2024 року було зупинено провадження у справі та надано [PERSON] та [PERSON] строк для примирення тривалістю два місяці, тобто до 16 листопада 2024 року. Ухвалою від 18 листопада 2024 року було поновлено провадження у справі. Висновок щодо розв`язання спору між сторонами про визначення місця проживання дитини від органу опіки та піклування Козятинської міської ради до суду не надійшов. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, однак представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. 20 грудня 2019 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №1081, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серії [NUMBER] , виданим повторно від 20 грудня 2019 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Позивач, звернувшись до суду з цим позовом про розірвання шлюбу, зазначила, що сімейні відносини між сторонами фактично припинені з початку 2023 року, з цього часу вони приживають окремо. Між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття кохання. Примирення та подальше збереження шлюбу не можливі та суперечать інтересам сторін. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Як вбачається з ч.2 та ч.3 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року №11, охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, обґрунтовані, бажання розірвати шлюб відповідає дійсній волі позивача, подальше спільне життя подружжя суперечить її інтересам, вжиття додаткових заходів для примирення подружжя не дали результатів, суд дійшов висновку, що збереження шлюбу за таких обставин є недоцільним. А тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20 грудня 201 року зареєстрований Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №1081, необхідно розірвати. Що стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд прийшов до таких висновків. Як убачається з позовної заяви, сторони не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати дитина. Позивач стверджує, що від часу припинення шлюбних відносин донька увесь час проживала з нею. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву не заперечував щодо визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Крім того, підтвердив, що дитина сторін проживає разом із матір`ю весь час від початку окремого проживання сторін. Відповідач висловив добровільну згоду на проживання спільної дитини разом із позивачем, оскільки це буде відповідати інтересам дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як убачається зі статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Оскільки відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд визнав недоцільним подання письмового висновку органу опіки і піклування щодо розв`язання указаного спору, а тому наявні підстави для ухвалення судового рішення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача та визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Визначення місця проживання дитини з матір`ю буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересам дитини та позитивно сприятиме їх психологічному та фізичному розвитку. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2422,40 грн в рахунок відшкодування сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved