Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 25 вересня 2020 року Позивач з Відповідачем зареєстрував шлюб. Від шлюбу спільних дітей не мають. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що останнім часом сімейне життя між Позивачем та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення ними шлюбних відносин. Обидві сторони мають протилежні погляди на шлюб та сімейне життя. Зараз вони фактично сторонні люди одне одному. Спільне господарство подружжям не ведеться з січня 2024 року. Фактично шлюбні відносини припинені, шлюб перетворився на формальність. Втрачені всі фізичні та духовні зв`язки між позивачем та відповідачем. Збереження сім`ї неможливе, суперечить інтересам позивача. Заходи, щодо позасудового вирішення спору для збереження шлюбу результату не принесли. Вважає, що причини які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу обґрунтованими і подальше спільне життя між позивачем та відповідачем як подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Посилаючись на викладені обставини, Позивач просить суд розірвати шлюб з Відповідачем. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року відкрито провадження у справі. 11.02.2025 року представником відповідача, адвокатом Шестаковим В.Ю. подано клопотання про відкладення розгляду позовної заяви. Відповідач заперечує проти позовних вимог. 12.02.2025 року представником позивача, адвокатом Єрмак О.В. через систему «Електронний суд» подано заяву про розгляд справи без їх участі. Водночас, позовні вимоги Позивач підтримує у повному обсязі та зазначає, що за час, який минув з дати подання позовної заяви і до сьогодні, вони з Відповідачем не знайшли шляхів для примирення. Саме тому, Позивач впевнений, що їх шлюб остаточно розпався та його збереження суперечить інтересам Позивача. Що стосується можливості надання додаткового часу для примирення зазначають, - відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У ч.ч. 3,4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом, а надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Така позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя- доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І., від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц, провадження № 61-33349св18. Тому проти надання додаткового часу для примирення Позивач заперечує та вважає що його надання буде протирічити інтересам Позивача та буде слугувати лише як затягування часу, оскільки Позивач все одно наполягає на розірванні шлюбу. У разі неявки Відповідача у судове засідання не заперечуємо проти винесення заочного рішення. Клопотання представника Відповідача про перенесення судового засідання у зв`язку із неможливістю бути присутніми просять не задовольняти виходячи з того, що стороною Відповідача не надано суду доказів на поважність неможливості взяти участь у судовому засіданні 14.02.2025 року. Також Відповідач не позбавлений можливості надати свої заперечення що до позову про розірвання шлюбу у письмовому вигляді. 26.03.2025 року представником відповідача, адвокатом Шестаковим В.Ю. через систему «Електронний суд» подано заяву про надання строку для примирення, відповідно до якого зазначили. В обґрунтуваннях позовних вимог позивач зазначає, що шлюбні відносини між нами були припинені, спільне господарство та спільний бюджет не ведеться. Відповідач категорично заперечує проти розірвання шлюбу, та вважає, що аргументи, приведені в позовній заяві мають формалізований характер, а сама заява має дуже велику емоційну складову. На протязі всіх років сумісного проживання і по сьогоднішній день, він робить свій вклад в сімейний бюджет у вигляді заробітної плати в повному обсязі, також подружжю постійно допомагають рідні і близькі. У справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст. 240 ЦПК України). Вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (пункт десятий Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Позивача та його представник в судове засідання не з`явилась. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі в підготовчому засіданні, у зв`язку з існуванням визначених ч.3 ст.200 ЦПК України умов, та задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у відповідності до свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25 вересня 2020 року, місце реєстрації - Дніпровський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач скористався даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, надання строку для примирення подружжя є лише правом суду, а не його обов`язком. Наявність наміру для примирення лише в одного подружжя без згоди на це іншого подружжя не є правовою підставою для надання строку для примирення. При цьому надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом. Тому, суд не вбачає підстав для надання подружжю строку для примирення з огляду на категоричне заперечення щодо примирення зі сторони позивача. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що надання подружжю строку для примирення, всупереч бажанню позивача, буде суперечити закону та моральним засадам суспільства, оскільки суд не може примушувати одного з подружжя вчиняти дії, направлені на примирення з іншим, тому суд не має підстав для застосування ст. 111 СК України та надання сторонам строку для примирення. Також суд зазначає, що в жодне з призначених судових засідань відповідач не з`явилась,надала заяву про відкладення слухання справи. Право звернення з позовом про розірвання шлюбу є беззаперечним (ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України), а примушування до збереження шлюбу є неприпустимим (ст. 51 Конституції України). За таких обставин, предметом доказування у справах про розірвання шлюбу (за умови, що один із подружжя заперечує проти позову) є виключно: 1) факт укладення шлюбу, 2) факт відсутності згоди на розлучення; 3) неможливість подальшого спільного життя і 4) неможливість збереження шлюбу без одночасного порушення інтересів одного з подружжя чи дітей. Спільне життя з відповідачем на теперішній час припинено, сторони не ведуть спільного господарства, мешкають окремо, на сьогодні шлюб існує лише формально. ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, яка надає кожному з членів подружжя право розірвати шлюб незалежно від вирішення питання про поділ майна, визначення місця проживання дітей, розподіл спільного майна та інших питань. Зміст зазначеної норми гарантує право розірвати шлюб і позбавляє учасників подружжя самостійно визначати зміст, об`єм цього права та його наявність взагалі. Більш того ,ч.4ст. 56СК України підкреслює, що примушування учасника подружжя до збереження шлюбу є порушенням права на свободу і особисту недоторканість,що може мати наслідки, встановлені законом. Ч.3 і ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України є імперативною нормою, яка має застосовуватись до усіх без виключення суб`єктів-учасників шлюбних відносин, адже протилежне призведе до дискримінації - порушить право на свободу і особисту недоторканість того з подружжя, хто попередньо не вирішив можливі спірні питання, що виникли за час шлюбу. Зазначене підтверджується і змістом ст. 112 Сімейного кодексу України, за якою суд, постановляючи рішення про розірвання шлюбу, лише бере до уваги наявність малолітньої дитини, проте не розглядає право звернення з відповідним позовом в залежності від самого факту наявності дитини, вирішеності чи невирішеності питань про місце проживання, поділ спільного майна, тощо. Таким чином, право учасника подружжя розірвати шлюб, а також можливість звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу (ст. 110 СК України) є окремими відправними нормами сімейного законодавства України, що мають вищу форму абстрагування та містять відправні начала, основи правового регулювання учасників шлюбних відносин при розірванні шлюбу, а тому, за своєю правовою природою, є абсолютними імперативними нормами. Стаття 51Конституції України передбачає, що шлюб грунтується на вільній згоді чоловіка і жінки (абсолютна імперативна норма). У разі відсутності вільної згоди продовжувати шлюб настають наслідки у виді реалізації права на його розірвання у порядку, встановленому Законом (ч. 3 ст. 56, ч.1 ст. 110 СК України), а саме: кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до положень ст. 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Одночасно згідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що шлюб фактично припинився, шлюбні відносини не підтримуються та спільне господарство не ведеться, сторони дітей в шлюбі не мають, позивач категорично заперечує проти подальшого перебування в шлюбі з відповідачем. Враховуючи викладене, суд вважає, що сім`я сторін розпалася, примирення на теперішній час неможливе, а тому шлюб підлягає розірванню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved