Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

Представник позивача, адвокат Горовий О.В., звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 22.06.2007 сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області 30.11.2020. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . 20.01.2021 сторонами укладено договір про сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Белявцевою А.В., реєстраційний номер №88. Вказаний договір містить абзац третій п. 2, зі змісту якого слідує, що «починаючи з 01.02.2023 батько зобов`язаний сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі 50% від заробітної плати щомісяця до досягнення дитиною повноліття, а при навчанні дитини на очній формі навчання до закінчення ним навчального закладу». У зв`язку з чим позивач зазначає, що він є військовослужбовцем та отримує грошове забезпечення, а не заробітну плату та на момент укладення договору до грошового забезпечення не відносилась додаткова винагорода за участь військовослужбовця в бойових діях, що не відповідає усним домовленостям на момент укладення договору про сплату аліментів в розмірі, співрозмірному з 15 тис. грн. щомісяця. У добровільному порядку відповідач не погоджується на внесення змін у договір. Позивач вважає, що відбулись істотні зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, тому є підстави для застосування ст. 652 ЦК України та внесення змін до договору, виклавши абзац третій п. 2 договору в такій редакції: « починаючи з 01.02.2023 в розмірі 50% від грошового забезпечення Батька, без врахування додаткової винагороди, яка виплачується на період воєнного стану, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, а при навчанні на очній формі навчання до закінчення ним навчального закладу». Представник відповідача, адвокат Федько Н.Б., надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що відповідач заперечує проти позову та вважає вимоги позивача необґрунтованими, вказує, що позивач з вернувся до суду з даним позовом, метою якого фактично є зменшення розміру аліментів, які сплачуються останнім на утримання дитини. В свою чергу, позивач не надає суду доказів зміни його матеріального стану. Крім цього, зазначений розмір аліментів було визначено в договорі з огляду на те, що спільна дитина сторін має хронічне захворювання, про що позивачу було відомо. Також у 2023 році у дитини було виявлено нове хронічне захворювання, а тому потреби у матеріальному забезпеченні дитини не зменшились, а лише зростають. Зазначені обставини є підставою для відмови у задоволенні позову. Поряд з цим, представник позивача направив до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідач обґрунтовує свої заперечення, посилаюсь на норми статтей СК України, щодо зменшення/збільшення розміру аліментів. Натомість вимоги позивача зводяться саме до внесення змін у договір на підставі ст. 652 ЦК України, у зв`язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладенні договору. Представник позивача під час розгляду справи позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували та посилались доводи, викладені у відзиві. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, визнавши їх достатніми для ухвалення рішення у справі суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що з 22.06.2007 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30.11.2020. За час перебування у шлюбі, у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . 20.01.2021 сторонами укладено договір про сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Белявцевою А.В., реєстраційний номер №88, в який позивач просить внести зміни. Так, умовами договору визначений порядок здійснення батьківських прав і обов`язки сторін. Крім того, оспорюваним договором встановлено розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання дитини (п. 2). Аліментні зобов`язання за змістом укладеного договору виникають у платника - позивача по справі з 01.02.2021 до 01.02.2023 у сумі 15000 гривень щомісяця, починаючи з 01.02.2023 в розмірі 50% від заробітної плати позивача щомісяця до досягнення дитиною повноліття, а при навчанні на очній формі навчання до закінчення ним навчального закладу. Аналізуючи норми права, на які посилалися сторони у справі, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків. Частина 1 ст. 16 ЦК передбачає, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до частини першої статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною четвертою статті 157 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 109 СК України передбачено, що договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Зокрема, в договорі про сплату аліментів сторони мають можливість самостійно передбачити розмір аліментів вище за суму, яку б встановив суд у своєму рішенні, якщо аліменти стягувалися у судовому порядку, або вище за той, на який одержувач аліментів міг би претендувати згідно із законом. До того ж батьки можуть включити до договору й інші умови, які вони вважатимуть необхідними, а тому можуть мати місце випадкові умови, що не стосуються безпосередньо предмету даного договору. СК України у цьому контексті висуває лише одну вимогу: умови договору не можуть порушувати права дитини, що встановлюються СК України. Таким чином, договір між батьками про сплату аліментів дає можливість сторонам зобов`язання самостійно погоджувати найбільш прийнятні для них умови надання утримання на дитину. Згідно із статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ними цілей. Проте у ході виконання договору можуть виявитися обставини, які хоча і не були враховані сторонами при укладенні договору, але можуть істотно впливати на інтереси однієї чи обох сторін. Саме на ці випадки розраховані правила статті 652 ЦК України, які допускають можливість зміни або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин. Застосування цієї статті є відображенням дії у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору. За загальним правилом зміна обставин вважається істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. У разі істотної зміни обставин, якими керувалися сторони при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання (частина 1 статті 652 ЦК України). Стороні, що вимагає зміни або припинення спірного договору про сплату аліментів, при неотриманні згоди іншої сторони надано право звернутися до суду з позовом про зміну або розірвання договору. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Аналогічні висновки щодо застосування положень ст. 652 ЦК України, зазначені у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №456/1826/16-ц та від 17 квітня 2024 року у справі №355/1159/22. У справі, яка розглядається позивач вказує, що є військовослужбовцем і на момент укладення договору (20.01.2021), заробітну плату не отримував, а як військовослужбовець, отримував грошове забезпечення в розмірі приблизно 30 тис. грн., до якого не входила додаткова винагорода за участь в бойових діях і таке ж приблизно грошове забезпечення він планував і далі отримувати і сплачувати з нього аліменти, а тому погодився на формулювання в договорі про визначення розміру аліментів в розмірі 50% від його грошового забезпечення і після 01.02.2023, так як цей розмір був співрозмірний з 15 тис. грн. на місяць. Також, абзац третій п. 2 договору повинен бути змінений за рішенням суду, так як Сторони не змогли добровільно внести зміни до нього, норми цього абзацу вже не відповідають волевиявленню позивача на момент укладення договору із-за змін в законодавстві України, які Сторони не могли передбачити. Таким чином, враховуючи те, що за умовами договору встановлено обов`язок позивача сплачувати аліменти в розмірі 50% від заробітної плати щомісяця, і до грошового забезпечення позивача на момент укладення договору не входила додаткова винагорода, яка виплачується на період воєнного стану, проте Постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2022 року №1263, доповнено перелік виплат військовослужбовцям, з яких стягуються аліменти, додатковою винагородою, яка виплачується на період воєнного стану, що у даному випадку свідчить про наявність істотної зміни обставин. Судом встановлено, що згідно з умовами укладеного сторонами договору позивач мав сплачувати аліменти з 01.02.2021 до 01.02.2023 у сумі 15000 гривень щомісяця, починаючи з 01.02.2023 в розмірі 50% від заробітної плати позивача щомісяця до досягнення дитиною повноліття, а при навчанні на очній формі навчання до закінчення ним навчального закладу (п. 2). Відповідно до статті 81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №146 від 26 лютого 1993 року, передбачено, що утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом. Таким\~ чином утримання аліментів провадиться з усіх видів грошового забезпечення, крім виплат, що не мають постійного характеру, та інших випадків, передбачених законом. Також це стосується, зокрема, додаткової винагороди, яка виплачується на період воєнного стану. Згідно з ч. 1-2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. У пункті 8 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб (Постанова Кабміну України від 26.02.1993 №146) зазначено, що з військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів внутрішніх справ, утримання аліментів провадиться з усіх видів грошового забезпечення, інших виплат, установлених законодавством, зокрема додаткової винагороди, яка виплачується на період воєнного стану, крім грошового забезпечення, що не має постійного характеру, та інших випадків, передбачених законом (Пункт 8 в редакції Постанови Кабінету міністрів України №122 від 16 лютого 2022 року; із змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету міністрів України №1263 від 11 листопада 2022 року). Відповідно до п. 2 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого 07 червня 2018 року № 260 (надалі Порядок) грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану. Таким чином, заробітна плата і додаткові виплати військовослужбовця дозволяють нараховувати аліменти в більшому розмірі, що спрятиме поліпшенню матеріального становища дитини та належного рівня її життя. Посилання позивача про те, що зміст абзацу 3 п. 2 договору на теперішній час не відповідає волевиявленню позивача спростовується наступним. Волевиявленням є передбачений законодавством зовнішній вияв волі дієздатних суб`єктів права, який тягне за собою юридичні наслідки. Становлячи різновид фактів юридичних, волевиявлення може виражатися у діях правомірних і неправомірних. Формою волевиявлення може бути не тільки реальна активна поведінка, а й бездіяльність. Юридичне значення може надаватися в деяких випадках не тільки прямому волевиявленню, а й непрямому (т. з. конклюдентному), в якому воля суб`єкта виражається не безпосередньо, а через такі дії (або бездіяльність), які дають змогу з безперечністю встановити її зміст і спрямованість. Волевиявлення повинне бути свідомим, вільним (невимушеним), справжнім (не удаваним) і здебільшого мати певну форму. Разом з тим, у п. 16 договору зафіксовано наступне «Ми, батьки, підтверджуємо, що цей договір відповідає нашим дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається нами у відповідності зі справжньою нашою волею, без будь-якого застосування фізичного та психічного тиску та на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається нами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, ми однаково розуміємо значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажаємо настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчимо, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать наші особисті підписи на договорі». Отже, так як грошове забезпечення військовослужбовців і є їх заробітною платою, тому формулювання в договорі «заробітна плата» замість «грошове забезпечення» не свідчить про порушення законодавства, крім цього на момент укладення спірного договору волевиявлення сторін на його укладення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, тому підстави для внесення змін до окремого пункту договору, відсутні. Що стосується посилань позивача на норми ст. 652 ЦК України про істотну зміну обставин, якими сторони керувалися під час укладення договору, зокрема позивач вказує, що обставини на теперішній час змінились настільки, що якби він міг це передбачити, він не укладав б спірний договір або уклав б його на інших умовах, суд зазначає наступне. Як слідує з довідок про доходи позивача (а.с. 87-89), починаючи з квітня 2022 року матеріальне становище позивача значно покращилось, зокрема, середня заробітна плата з квітня по вересень 2022 року склала близько 150 тис. грн. Таким чином, виходячи з умов укладеного договору, позивач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі близько 75000 грн (50% від заробітної плати щомісяця). Разом з цим, суд позбавлений можливості оцінити матеріальний стан позивача на момент укладення договору (20.01.2021), оскільки матеріали справи таких відомостей не містять. Можливо, якби позивач міг передбачити виплату йому додаткової винагороди за участь у бойових діях в розмірі від 30 до 100 тис. грн та покращення свого матеріального становища, то не укладав б спірний договір або уклав б його на інших умовах. Проте, доказування у цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та поясненнях однієї зі сторін. Погіршення або поліпшення матеріального стану платника аліментів не є підставою для внесення змін до договору про сплату аліментів у зв`язку з істотною зміною обставин на підставі ст. 652 ЦК України. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Також, суд зауважує, що відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частинами 1 та 2 ст. 27 вказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи фактичну сімейну ситуацію, відсутність доказів на підтвердження порушень прав позивача, як учасника договірних відносин, а також принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини, переваги інтересів дитини над інтересами батьків, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed