Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» (далі - ПАТ «СК «Юніверс», Товариство), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у загальному розмірі 130000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19.09.2021 о 17 год. 18 хв. на автомобільній дорозі «Знам`янка-Луганськ-Ізварино» М-04, на 337 км, [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Subaru Outback», д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості для руху, при випередженні транспортного засобу МАЗ-53366, д.н.з. [NUMBER] , та здійснив з ним зіткнення, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги п.п.12.1, 2.3 «в» Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Постановою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 грудня 2021 року по справі про адміністративне правопорушення було призначено судову автотехнічну експертизу. Відповідно до висновку експерта Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України №СЕ-19/105-22/14-ІТ від 10.02.2022, в ситуації, що розглядалася, з технічної точки зору експерта, водії обох транспортних засобів повинні були діяти відповідно до приписів ПДР України, їхні дії перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням події ДТП, та відповідно кожен мав технічну можливість їй запобігти. Тобто, дії обох водіїв не відповідали вимогам ПДР України та перебували у причино-наслідковому зв`язку з настанням ДТП. У подальшому, постановою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 17 січня 2024 року позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, так закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності. При цьому, водій [PERSON] до адміністративної відповідальності не притягувався, однак відповідно до вказаного вище висновку судової автотехнічної експертизи та постанови суду, дії водія [PERSON] також перебували у причинно-наслідковому зв`язку з настанням події ДТП, що проявилась в порушенні вимог пункту 10.1 ПДР України. Відповідно до висновку експерта №46 від 08.10.2021 вартість матеріального збитку, заподіяного позивачу, як власнику транспортного засобу марки «Subaru Outback», д.н.з. [NUMBER] , становить 567300,60 грн. Як вказував у своїй позовній заяві [PERSON] , цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу МАЗ-53366, д.н.з. [NUMBER] , з причіпом ГКБ 8350, д.н.з. [NUMBER] , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована полісом №204929159 у страховій компанії ПАТ «СК «Юнівес» з лімітом страхового відшкодування за шкоду, завдану майну потерпілого, у розмірі 130000 грн. Тому, посилаючись на положення статтей 1187 та 1188 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також статей 30.1, 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач вказував, що у цій ситуації при наявності вини двох учасників ДТП, розмір відшкодування визначається у відповідній частці, тобто по 50% за кожним. Отже, розмір відшкодування завданих позивачеві збитків повинен складати 283650,30 грн (половина від фактично завданих збитків). При цьому, вказана сума значно перевищує передбачений полісом ліміт страхового відшкодування, вимоги до [PERSON] про відшкодування різниці між страховою виплатою та завданою матеріальною шкодою позивач не заявляє, у зв`язку із досудовим врегулюванням такого питання. Зважаючи на викладене вище, позивач з метою реалізації свого права на відшкодування завданих йому збитків, у тому числі з вини другого учасника дорожньо-транспортної відповідальності, змушений був звернутися до суду із вказаним позовом до відповідача - ПАТ «СК «Юнівес», як страховика, з якого просив стягнути матеріальну шкоду у розмірі 130000 грн в межах ліміту відповідальності, а також понесені у справі судові витрати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2024 для розгляду цивільної справи №752/18536/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. Відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень щодо суті спору, а також заяви про проведення розгляду справи з повідомленням учасників справи від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідач належним чином повідомлений про розгляд даної справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (штрих-код 0600291435090), у якому останньому судом були направлені копія ухвали суду про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками. Копія ухвали суду від 23 вересня 2024 року також доставлена відповідачу до електронного кабінету, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу від 23.09.2024. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] своїм правом на подання до суду пояснень третьої особи щодо позову не скористався, про розгляд справи повідомлений судом у встановленому процесуальним законом порядку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (штрих-код 0600291434735). Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву, тому суд на підставі частини восьмої статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з огляду на таке. Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом установлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] [PERSON] є власником автомобіля Subaru Outback, д.н.з. [NUMBER] (а.с.13). Також, судом установлено, що 19.09.2021 о 17 год. 18 хв., на автомобільній дорозі «Знам`янка-Луганськ-Ізварино» М-04, на 337 км, сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки Subaru Outbасk, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням позивача, та транспортного засобу МАЗ-53366, д.н.з. [NUMBER] , який знаходився під керуванням водія [PERSON] . Відносно позивача 19.09.2021 працівниками поліції був складений протокол серії ДПР18 №481967, за змістом якого [PERSON] , 19.09.2021 о 17 год. 18 хв., на автомобільній дорозі «Знам`янка-Луганськ-Ізварино» М-04, на 337 км, керуючи транспортним засобом Subaru Outbасk, д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості для руху, не слідкував за дорожньою обстановкою та її зміною та при випередженні транспортного засобу МАЗ-53366, д.н.з. [NUMBER] , здійснив з ним зіткнення, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги п.п.12.1, 2.3 «в» ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП (а.с.42). Постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 січня 2024 року у справі №235/8070/21 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням строків притягнення особи до адміністративної відповідальності (а.с.11-12). За змістом описової та мотивувальної частини вказаної постанови судом було встановлено, що вина [PERSON] у вчиненому правопорушенні, яке передбачено статтею 124 КУпАП, доведена та повністю підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення, а саме: обставинами, що викладені в протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №481967 від 19 вересня 2021 року; схемою місця дорожньо-транспортної пригоди від 19 вересня 2021 року; поясненнями [PERSON] від 19 вересня 2021 року; поясненнями [PERSON] від 19 вересня 2021 року; фототаблицями з місця дорожньо-транспортної пригоди; висновком експерта Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України №СЕ-19/105-22/14-ІТ від 10 лютого 2022 року. При цьому, у вказаній постанові встановлено наявність вини [PERSON] у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та вказано на те, що висновком експерта підтверджено, що виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди цілком залежало і від дій водія іншого учасника ДТП, так як дії обох учасників пригоди не відповідали вимогам ПДР України та перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з її настанням. Відповідно до положень частини шостої статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, вина позивача [PERSON] у вказаній вище ДТП, унаслідок якої власникам транспортних засобів було завдано збитки, була установлена судовим рішенням. Згідно з висновком експерта №46 за результатами автотоварознавчого дослідження від 08.10.2021, складеного судовим експертом Дегтярем О.І., вартість матеріальних збитків (з технічної точки зору), заподіяних власнику автомобіля Subaru Outbасk, д.н.з. [NUMBER] , на момент проведення дослідження становить 567300,60 грн. Згідно даного висновку вартість збитку була розрахована, виходячи з ринкової вартості автомобіля на момент отримання ушкоджень, оскільки вартість відновлюваного ремонту є більшою, ніж вартість транспортного засобу до ДТП (а.с.17-23). Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «МАЗ 53366», д.н.з. [NUMBER] , забезпечена полісом ПАТ «СК «Юнівес» №204929159, що підтверджується витягом з відомостей МТСБУ (а.с.38). З наявних у матеріалах справи доказів убачається, що за фактом вказаної вище ДТП протокол про адміністративне правопорушення складався тільки відносно позивача [PERSON] за статтею 124 КУпАП (Порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна). Протокол про адміністративне правопорушення відносно другого учасника пригоди - [PERSON] не складався. Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач посилався на те, що у вказаній дорожньо-транспортній пригоді саме дії обох водіїв не відповідали вимогам ПДР України та відповідно вони перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з її настанням в цілому. На підтвердження факту наявності винити також іншого учасника ДТП [PERSON] посилався на висновок експерта, який був наданий на виконання постанови Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 грудня 2021 року по справі №235/8070/21 (3/235/3076/21). Так, відповідно до вимог статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. В силу положень статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Аналіз зазначених норм дозволяє зробити висновок, що обов`язок відшкодувати шкоду, завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Водночас, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Як передбачено частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд застосовує у даній справі правову позицію, що викладена у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №752/16797/14-ц, якою виснувано, що відповідно до пункту третього частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Отже, за наявності вини всіх володільців автомобілів розмір відшкодування суд визначає у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення, зокрема залежно від ступеня вини кожного володільця (п.п.50, 51). Окрім того, у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі №641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо». Тому, незважаючи на те, що вина [PERSON] не була встановлена під час розгляду справи про адміністративне правопорушення №235/8070/21 суд уважає, що матеріали даної цивільної справи містять достатню кількість інших документів, які можуть бути оцінені як належні та допустимі докази його вини у порушенні Правил дорожнього руху України, спричиненні дорожньо-транспортної пригоди та завдання матеріальної шкоди. Згідно наданих суду копій пояснень учасників ДТП, які були відібрані у останніх працівниками поліції на місці події та складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] , останній пояснював, що він рухався з м.Павлоград до м.Покровськ по автодорозі М-04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварино» та на 337 км побачив автомобіль «МАЗ-53366», д.н.з. [NUMBER] , з напівпричепом д.н.з. [NUMBER] , який повільно рухався та зупинився на повороті на смт Петропавлівка. [PERSON] почав зменшувати швидкість, так як у автомобіля МАЗ були погано видимі задні фари, на що він не побачив його сигналу поворотів та стопсигналу. Раптово водій «МАЗ» почав повертати ліворуч, на що позивач подав йому звуковий сигнал, світловий сигнал та вдався до екстреного гальмування, але водій «МАЗ» не припинив свій маневр, та задля того, аби уникнути зіткнення [PERSON] почав спрямовувати свій автомобіль в ліву сторону та зіткнувся з транспортним засобом «МАЗ», а саме у заднє ліве колесо. Засвідчував, що покажчик повороту у МАЗ-53366 не був увімкнений, вказаного вище маневру позивач від останнього не очікував (а.с.44) . Відповідно до письмових пояснень іншого учасника ДТП - [PERSON] він при складенні протоколу пояснив, що рухався автодорогою М-04 «Знам`янка-Луганськ-Ізварино» та на 337 км збирався здійснити поворот ліворуч, увімкнув покажчик повороту приблизно за 100 м (біля автобусної зупинки), рухався у напрямку смт Петропавлівка з міста Першотравневськ на автомобілі «МАЗ-53366», д.н.з. [NUMBER] , з причепом [NUMBER] . Під час здійснення цього маневру він подивився у дзеркала заднього виду та побачив автомобіль «Subaru Outback», який був далеко від нього та [PERSON] , впевнившись у безпеці свого маневру, почав повертати та під час маневру з ним допустив зіткнення автомобіль «Subaru Outback» у ліве заднє колесо (а.с.45). У матеріалах справи також наявна схема ДТП, на якій відображене місце розташування вказаних вище транспортних засобів після зіткнення, де відмічено, що воно було здійснене у заднє ліве колесо транспортного засобу «МАЗ-53366» та відбулось на середині зустрічної смуги руху (а.с.43). Положеннями частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. За офіційними даними Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 грудня 2021 року у справі №235/8070/21 (провадження №3/235/3076/21) суддею призначалася судова автотехнічна експертиза, де експерту на дослідження ставилися такі питання: 1) З технічної точки зору, як повинен був діяти водій [PERSON] та водій [PERSON] в даній дорожній ситуації, згідно вимог ПДР України?; 2) З технічної точки зору, чи мав технічну можливість водій [PERSON] та водій [PERSON] уникнути настання шкідливих наслідків, завданих внаслідок ДТП?; 3) З технічної точки зору, чи знаходяться дії водія [PERSON] та водія [PERSON] в прямому причинному зв`язку з настанням даної ДТП і настанням її наслідків?; 4) Яка була швидкість руху автомобіля «Subaru», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] перед зіткненням, виходячи з моменту ДТП? Встановлено, що на виконання вказаної постанови суду Донецьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України було надано висновок експерта за №СЕ-19/105/22/14-ІТ від 10.02.2022, який був у встановленому порядку попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за ст.ст.384, 385 КК України (а.с.47-51). Згідно з висновком судового експерта Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №СЕ-19/105/22/14-ІТ від 10.02.2022, що був виготовлений на виконання вищевказаної постанови суду від 16 грудня 2021 року, за результатами проведеного експертного дослідження експертом було надано відповіді на поставлені судом питання та зазначено наступне: 1) з технічної точки зору, у дорожній обстановці що склалася, водій автомобіля «Subaru Outback» н/з [NUMBER] [PERSON] , для забезпечення безпеки дорожнього руху, повинен був за межами населеного пункту керувати автомобілем зі швидкістю не більш 90 км/год, відмовитись від виконання обгону на перехресті, та перед початком обгону переконатися в тому, що водій транспортного засобу, який рухається попереду по тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту ліворуч тобто, діяти відповідно до вимог п.12.6(г); п.14.2(б); п.14.6(а) Правил дорожнього руху України. З технічної точки зору, у дорожній обстановці що склалася, водій автомобіля марки «МАЗ-53366» державний номер [NUMBER] з причепом, номерний знак [NUMBER] [PERSON] , для забезпечення безпеки дорожнього руху, повинен був перед зміною напрямку руху керованого ним автомобілю ліворуч переконатися в безпеці своїх дій для інших учасників дорожнього руху, тобто, він повинен був діяти відповідно до вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України. 2) 3 технічної точки зору, у розглянутій дорожній ситуації, водій автомобіля марки «Subaru Outback» н/з [NUMBER] [PERSON] , виконуючи вимоги п.12.6(г); п.14.2(б); п.14.6(а) Правил дорожнього руху України, мав технічну можливість запобігти дану дорожньо-транспортну пригоду. З технічної точки зору, у розглянутій дорожній ситуації, водій автомобіля марки «МАЗ-53366» державний номер [NUMBER] з причепом, номерний знак [NUMBER] [PERSON] , виконуючи вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України, мав технічну можливість запобігти дану дорожньо-транспортну пригоду. 3) 3 технічної точки зору, в розглянутій дорожній ситуації, дії водія автомобіля марки «Subaru Outback» н/з [NUMBER] [PERSON] , які не відповідали вимогам п.14.2(б); п.14.6(а) Правил дорожнього руху України знаходились у прямому причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, оскільки водій [PERSON] , виконуючи вимоги вищезгаданих пунктів Правил дорожнього руху України мав технічну можливість запобігти наступу даної події ДТП. З технічної точки зору, у причинному зв`язку з подією, що настала перебувають дії водія автомобіля марки «МАЗ-53366» державний номер [NUMBER] з причепом, номерний знак [NUMBER] [PERSON] , який у дорожніх умовах, що склалися, не впевнившись у небезпеці своїх дій для інших учасників дорожнього руху, змінив напрямок руху керованого ним автомобілю ліворуч на перехресті, що у свою чергу, привело до виникнення аварійної ситуації і її переростання в ДТП зіткненню з автомобілем марки «Subaru Outback» н/з [NUMBER] , який виконував маневр його обгону, тобто дії водія автомобіля марки «МАЗ-53366» державний номер [NUMBER] з причепом, номерний знак [NUMBER] [PERSON] , як невідповідні вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху України перебувають у причинному зв`язку з подією що настала. 4) В умовах даної події сліду гальмування довжиною 53 м та відстані яку подолав автомобіль до зупинки не залишаючи слідів гальмування, відповідала швидкість руху, рівна не менш 102...104 км/г. Слід зазначити, що фактична швидкість руху автомобіля «Subaru Outback» н/з [NUMBER] могла перевищувати розрахункову, оскільки гальмовий слід міг не повною мірою відбитися на дорожньому покритті, та формула (1.1) не враховує витрат кінетичної енергії на деформації деталей автомобілів при зіткненні. У дослідницькій частині вказаного висновку експертом було зазначено, що з технічної точки зору, у дорожній обстановці що склалася, водій автомобіля «Subaru Outback», н/з [NUMBER] [PERSON] , для забезпечення безпеки дорожнього руху, повинен був за межами населеного пункту керувати автомобілем зі швидкістю не більш 90 км/год, відмовитись від виконання обгону на перехресті, та перед початком обгону переконатися в тому, що водій транспортного засобу, який рухається попереду по тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту ліворуч, тобто, діяти відповідно до вимог п.12.6(ґ) п. 14.2(б); п.14.6(а) Правил дорожнього руху України. Наявна слідова інформація, а саме, розташування слідів гальмування автомобіля «Subaru Outback» н/з [NUMBER] на смузі зустрічного руху свідчать про те, що на момент застосування гальмування водієм автомобіля «Subaru Outback» н/з [NUMBER] [PERSON] , керований ним автомобіль вже виконував маневр обгону та розташовувався на смузі зустрічного руху. Виконуючи поворот на перехресті наліво, водій автомобілю марки «МАЗ- 53366» державний номер [NUMBER] з причепом, номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , на відміну від водіїв інших транспортних засобів, що знаходяться в стаціонарному режимі руху, вносить певні зміни до сталого транспортного потоку. Тому його діям повинні передувати необхідне попереднє інформування інших учасників руху і оцінка дорожньо-транспортної ситуації. Само маневрування повинне виконуватися з урахуванням того, що водій автомобілю марки «МАЗ-53366», державний номер [NUMBER] , з причепом, номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , не має в своєму розпорядженні пріоритету перед іншими учасниками руху, тобто, не має бути перешкодою для їх руху. Увімкнутий покажчик повороту не дає переваги у русі водію, що має намір маневрувати. З технічної точки зору, у дорожній обстановці, що склалася, водій автомобіля марки «МАЗ-53366» державний номер [NUMBER] з причепом, номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , для забезпечення безпеки дорожнього руху, повинен був перед зміною напрямку руху керованого ним автомобілю ліворуч переконатися в безпеці своїх дій для інших учасників дорожнього руху, тобто, він повинен був діяти відповідно до вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України. При цьому, під час здійснення дослідження, експертом у своєму висновку було зазначено про те, що в умовах події, сліду гальмування довжиною 53 м та відстані, яку подолав автомобіль «Subaru Outback» до зупинки, не залишаючи слідів гальмування, відповідала швидкості руху, рівна не менше 106…111 км/г. Фактична швидкість руху вказаного автомобіля могла перевищувати розрахункову, оскільки гальмовий слід міг не повною мірю відбитися на дорожньому покритті, та наведене у висновку формула не враховує витрат кінетичної енергії на деформації деталей автомобілів при зіткненні. Тому, показання водія автомобіля марки «Subaru Outback» н.з. [NUMBER] у частині того, що керований ним автомобіль на момент ДТП рухався зі швидкістю 90 км/год, з технічної точки зору експерт назвав неспроможними. Так, відповідно до вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Вимога цього пункту передбачає повну відповідальність водія, що починає рух, перестроювання або змінює напрямок, за безпеку дорожнього руху від початку і до закінчення маневру. При цьому не слід розраховувати на дії інших водії щодо попередження можливих наслідків у результаті виникнення небезпечних ситуацій. Під будь-якої зміною напрямку руху слід розуміти повороти транспортного засобу на перехрестях, поза ними, і коли транспортний засіб з`їжджає на прилеглу територію або розвертається, а також будь-який інший маневр, пов`язаний хоча б з незначною зміною напрямку руху. Згідно наявних у матеріалах справи пояснень [PERSON] , він чітко вказував про те, що перед початком маневру, а саме повороту ліворуч на перехресті, він у дзеркалі заднього виду побачив автомобіль позивача, який рухався позаду. Тому, зважаючи на швидкість автомобіля позивача, що наближався, а також враховуючи характеристики власного керованого транспортного засобу, [PERSON] перед здійсненням повороту повинен був переконатися у безпечності свого маневру та переконатися, що це не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, незважаючи на факт безпосереднього порушення останнім правил дорожнього руху. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до висновку експертного дослідження Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №СЕ-19/105/22/14-ІТ від 10.02.2022 в даній дорожньо-транспортній ситуації, з технічної точки зору, як дії водія автомобіля марки «Subaru Outback» н/з [NUMBER] [PERSON] , не відповідали вимогам п.14.2(б); п.14.6(а) Правил дорожнього руху України, так і дії водія автомобіля марки «МАЗ-53366» державний номер [NUMBER] з причепом, номерний знак [NUMBER] [PERSON] , не відповідали вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху України. Дії водіїв обох транспортних засобів перебувають у причинному зв`язку з подією що настала. Вказаний висновок експерта, що був виготовлений на виконання постанови суду у справі про адміністративне правопорушення №235/8070/21, ані відповідачем, ані третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] в ході розгляду даної справи не спростовано. Будь-яких доказів на спростування наявності вини [PERSON] у згаданій вище дорожньо-транспортній пригоді від 19.09.2021 також не подавалось. Тобто, за даних обставин встановлено, що шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, а отже відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Таким чином, оскільки учасники справи не звертались із клопотанням про призначення експертизи на предмет визначення ступеня вини у ДТП кожного з водіїв, суд вважає за необхідне визначити ступінь вини кожного із водіїв у настанні даної дорожньо-транспортної пригоди у співвідношенні 80% - вина [PERSON] , 20% - ступінь вини водія [PERSON] , враховуючи обставини ДТП та надаючи оцінку діям кожного із водіїв в частині кількості допущених порушень. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, що має враховуватись судом згідно вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Так, відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з пунктом 32.1 статті 32 зазначеного закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У поданій до суду позовній заяві [PERSON] вказував, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «МАЗ-53366», д.н.з. [NUMBER] , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована полісом №204929159 у відповідача - ПАТ «СК «Юнівес» з лімітом страхового відшкодування, за шкоду завдану потерпілому, у розмірі 130000 грн. Так, на підтвердження факту страхування у відповідача цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу «МАЗ-53366», д.н.з. [NUMBER] , до позовної заяви було долучено роздруківку відомостей з офіційного веб-сайту Моторного (транспортного) страхового бюро що чинності поліса внутрішнього ОСЦПВВТЗ (а.с.38). Однак, матеріали справи не містять зазначено полісу, з якого можна було б достеменно установити передбачений ним розмір ліміту страхового відшкодування за шкоду, завдану третім особу, а також розмір франшизи у разі її встановлення таким полісом в цілому. Враховуючи, що [PERSON] несе цивільно-правову відповідальність за наслідки ДТП виключно у розмірі частки своєї вини, а його цивільно-правова відповідальність, як володільця транспортного засобу «МАЗ-53366», на момент ДТП була застрахована у ПАТ СК «Юнівес», у страховика виник обов`язок відшкодування майнової шкоди позивачу. Згідно з частиною третьою статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як вказано у висновку про правильне застосування норм права Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за вказаним законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Як вбачається з висновку експерта №46 за результатами автотоварознавчого дослідження від 08.10.2021, вартість матеріальних збитків (з технічної точки зору), заподіяних власнику автомобіля Subaru Outbасk, д.н.з. [NUMBER] , на момент проведення дослідження становить 567300,60 грн. Згідно даного висновку вартість збитку була розрахована, виходячи з ринкової вартості автомобіля на момент отримання ушкоджень в сумі 567300,40 грн, оскільки вартість відновлюваного ремонту (без врахування зносу запасних частин) є більшою, ніж вартість транспортного засобу до ДТП, а саме становить 686659,71 грн. Відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вище наведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України(аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 17 лютого 2021 року по справі №753/11069/16-ц. Оскільки вартість відновлювального ремонту автомобіля «Subaru Outback», д.н.з. [NUMBER] , перевищує його ринкову вартість до пошкодження, то його відновлення є економічно необґрунтованим, а отже автомобіль вважається фізично знищеним, виходячи з положень пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Враховуючи, що відповідно до чинного законодавства автомобіль позивача, який залишився у нього, вважається фізично знищеним, для розрахунку завданої позивачу матеріальної шкоди необхідно застосувати наступне формулу: вартість автомобіля до ДТП - вартість автомобіля після ДТП = завдана матеріальна шкода. В матеріалах справи відсутні докази вартості автомобіля «Subaru Outback», д.н.з. [NUMBER] , після ДТП, що позбавляє суд здійснити контррозрахунок розміру матеріальної шкоди відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку із чим суд вважає, що позивачем не доведено суду розмір завданої матеріальної шкоди. Клопотань про призначення відповідної експертизи для визначення вартості пошкодженого автомобіля після ДТП позивачем не заявлялось. Таким чином, позивачем не доведено достатніми та належними доказами розмір шкоди, яка підлягає стягненню з страховика другого учасника ДТП. Окрім того, відповідно до пункту 9.4. статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Законом України «Про страхування» передбачено, що франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. У відповідності до статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Згідно статті 36.6 зазначеного закону, страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Матеріали справи, як зазначалося судом вище, не містять договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (полісу), в якому визначено істотні умови такого договору, а саме: ліміт відповідальності страховика, а також розмір франшизи, на який зменшується страхове відшкодування. Відкрита інформація на сайті МТСБУ не містить істотних умов договору, укладеному між відповідачем ПАТ «СК «Юнівес» та страхувальником за полісом №204929159, а саме розміру франшизи та ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну третіх осіб. Обов`язок доказування відповідно до статті 81 ЦПК України покладається на сторони. Позивач не надав до суду копії вищевказаного страхового полісу, не скористався правом на звернення з клопотанням про витребування доказів в порядку статті 84 ЦПК України. Слід зауважити, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до ПАТ «СК «Юнівес» з метою отримання копії договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №204929159. Таким чином, позивачем, окрім зазначеного вище, також не доведено розмір заявленої до стягнення страхової виплати, а тому заявлені ним вимоги є необґрунтованими, адже пред`явлена до стягнення сума страхового відшкодування не повинна перевищувати ліміту відповідальності страховика, з урахування розміру франшизи, у разі її встановлення договором. Суд наголошує, що однією з основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] до ПАТ СК «Юнівес» через недоведеність відповідно до вимог закону розміру завданої позивачу матеріальної шкоди внаслідок ДТП, а також його розподілу між вказаними відповідачами за відсутності доказів ліміту відповідальності страховика, враховуючи розмір частки вини іншого учасника ДТП. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] . Оскільки, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати, на підставі статті 141 ЦПК України покладаються на позивача та відповідно розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed