Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Журжа Юлія Геннадіївна, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. В грудні 2023 року до суду надійшла вищевказана позовна заява. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2023 року дану справу прийнято до розгляду судді Бойка О.М. та відкрито провадження по справі. Справу згідно автоматизованої системи «Д-3» було розподілено до провадження судді Бойка О.М. Ухвалою суду від 27 листопада 2023 року справу було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. В позовній заяві просить суд визначити позивачці додатковий строк на прийняття спадщини у три місяці за законом після смерті [PERSON] . Обґрунтовує свої вимоги тим, що [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] , [INFO] . Те, що Позивач є онукою померлої підтверджується наступним: У свідоцтві про народження Позивача серії [NUMBER] від 05 квітня 2012 року матір`ю є [PERSON] , яка відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31 серпня 1960 року є донькою померлої - [PERSON] . [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » у зв`язку із реєстрацією шлюбу із - [PERSON] , що підтверджується Довідкою № 108/03-88 від 28 квітня 2006 року. 11 лютого 1997 року шлюб було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 11 лютого 1997 року, але прізвище залишено - « [PERSON] ». [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 03 листопада 2021 року. Після смерті матері Позивач займалась оформленням спадщини після померлої матері, і лише 31 серпня 2023 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом № 1765 від 31 серпня 2023 року. В провадженні Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходилось виконавче провадження № 53168595 відносно [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , де на її майно було накладено арешт. У зв`язку із неправомірним затягуванням процесу зняття арешту, Позивач довгий час мала займатися вирішенням цього питання та отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом 31 серпня 2023 року, дане твердження підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №158/02-31 від 09 серпня 2023 року; Відповідь на скаргу від 25 серпня 2023 року; Листом №64155 від 27 липня 2023 року; докази відправлення скарги та Скаргою від 10 серпня 2023 року - додаються). Позивачка стверджує, що її мати мала усну домовленість з Відповідачем, стосовно спадщини на випадок смерті бабусі. Вони домовились спільно та в рівній мірі користуватися бабусиним майном так як є рідними дітьми та мають рівні права. Крім того, ще поки мати була жива, вони спільно користувалися дачею, вона там могла проживати в будь-який час та очікувала правомірно, що зможе і надалі після смерті бабусі нею користуватися. Після смерті матері, Відповідач звернувшись до нотаріуса вказав неправомірно, що інших спадкоємців не має, у зв`язку з чим порушив права позивачки на спадкування. Не повідомив позивачку, що звертався до нотаріуса та приховав факт того, що оформлює спадщину. У зв`язку з чим, позивачка після оформлення спадщини після смерті матері вимушена була звернутися до нотаріуса та захистити своє право на спадщину після померлої матері та бабусі, адже свою домовленість він не виконав. 14 листопада 2023 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Журжі Ю.Г. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. 14 листопада 2023 року Позивач отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із пропуском строків для прийняття спадщини. Відповідач - [PERSON] отримав Свідоцтво про право на спадщину 30 травня 2023 року. До спадщини після померлої бабусі входила земельна ділянка, кадастровий номер 1221486800:01:301:1136, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом НВ-9932126982023 від 20 листопада 2023 року. Після смерті бабусі [PERSON] до коло спадкоємців увійшли двоє її дітей: [PERSON] та [PERSON] . Однак, [PERSON] померла [INFO] та не встигла прийняти спадщину. 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відповідно до офіційних заяв Генерального штабу України з перших часів повномасштабного вторгнення почалися жорстокі бої по захвату міста Харкова та Харківської області. Відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» № 309 від 22 грудня 2022 року Харківська міська територіальна громада з 24 лютого 2022 року по 15 вересня 2022 року була віднесена до територій на якій ведуться активні бойові дії. Та відповідно до цього ж Наказу Харківська міська територіальна громада з 15 вересня 2022 року віднесена до територій можливих бойових дій по теперішній час. Позивач вказує, що рятуючи свої життя та здоров`я була вимушена виїхати для проживання у більш безпечне місце та зареєструвалася як ВПО. Вважала, що у зв`язку зі змінами у законодавстві у зв`язку з військовим станом, всі строки зупинені та вона зможе оформити спадщину після закінчення військового стану. Стверджує, що відповідач вчинив недобросовісно по відношенню до позивачки не вказавши, про оформлення спадщини, а також порушив домовленість щодо користування майном, яка існувала у сім`ї. Отже, Позивач вважала, що можна буде подати заяву про прийняття спадщини після закінчення воєнного стану, через отриманням від знайомих хибної інформації про зупинення перебігу строку для прийняття спадщини на весь період дії воєнного стану, проте вона не була обізнана із змінами в законодавстві щодо зупинення на час дії воєнного стану строку прийняття спадщини, тому зібравши гроші на оформлення спадщини, коли стала краще себе почувати після смерті матері та бабусі та повернулась до Харкова, та спочатку займалась оформленням спадщини після смерті матері, а потім бабусі. [PERSON] вважала, що окрім іншого з Відповідачем є усна домовленість, якій вона не мала підстав не довіряти, що завжди зможе користуватися бабусиною дачею як те планувала робити її мама. Однак, у зв`язку із недобросовісністю Відповідача, вимушена була поїхала до м. Дніпра та звернулась до нотаріуса, однак отримала відмову в видачі свідоцтва, бо пропущений строк, а тому просить суд визначити їй додатковий строк на подання заяви на прийняття спадщини. Таким чином, як тільки у спадкоємиці з`явилася можливість вона почала оформлювати права на спадщину після смерті бабусі. Тому, ураховуючи наведені вище обставини, позивач звертається до суду за захистом свого права на отримання спадщини шляхом подання позовної заяви про визначення додаткового строку для прийняття спадщини з огляду на таке. Відповідач ознайомившись із позовною заявою надав до суду відзив в якому заперечував позовні вимоги з огляду на наступне. Вказує, що у родині існувала домовленість, що у зв?язку із тим, що [PERSON] проживала у місті Харків, то майно спільної бабусі, розташоване у місті Харкові залишається у її власності та у подальшому у власності її доньок. Майно, яке розташоване у місті Дніпрі залишається у розпорядженні Відповідача та спадкується після смерті батьків. Крім того, дача, щодо якої позивачка фактично зазначає вимоги у своєму позові була розбудована власноруч відповідачем, тому батьки, розуміючи його вклад у дачу мали намір залишити її у спадок саме сину. Дана воля [PERSON] була викладена у заповіті, складеному ще в 2012 році. Таким чином, на думку відповідача усі доводи та міркування позивачки щодо нібито домовленості є її власним міркуванням та не мають нічого спільного із реальними обставинами та домовленостями які існували між відповідачем, його батьками та його рідною сестрою, яка є матір?ю позивачки. Зазначає, що опис фактичних обставин щодо відносин між відповідачем та його батьками, а також відносини між позивачкою та її дідусем і бабусею взагалі не мають нічого спільного з реальними обставинами, які існували у родині. Так, у 2012 році у батька відповідача - [PERSON] 1932 року народження стався інсульт. Наступні роки саме [PERSON] в повному обсязі займайся усіма питаннями лікування батька та підтримання його здоров?я. Зокрема допомагав у всіх хатніх справах, закупах продуктів, супроводжував батьків у випадку поїздки та справах. Іноді, коли було можливо вивозив батьків на бачу, для того, щоб вони мали змогу провести час на свіжому повітрі. Десь у 2017 році, батько відповідача [PERSON] в результаті необережного падіння отримав перелом стегна, в результаті чого, батько фактично став прикутий до ліжка. Усіма питаннями щодо лікування, догляду, придбання медикаментів. продуктів харчування, купанням, перевдяганням займався відповідач. Його рідна сестра. [PERSON] , дійсно, періодично, раз на два місяці приїжджала до міста Дніпра (проживаючи увесь час у місті Харків), для того, щоб допомогти покійній матері у певних гігієнічних питаннях. Основний догляд, турботу, забезпечення усіх життєвих потреб здійснював відповідач, двічі на день приходячи до батьків. Так само ним було здійснено усі дії щодо кремації батьків, ним були понесені усі витрати з цього питання. Доводи позивачки, на думку відповідача є неправдивими. У серпні 2022 року, позивачка, [PERSON] зверталась до відповідача з питанням можливості залишити на дачі дитину із собакою, і взагалі відпочити, на що він дав свою згоду, але вона не приїхала і причини не повідомила. У жовтні 2022 року, позивачка відпочивала у Карпатах, де також була можливість звернення до нотаріуса задля посвідчення заяви або отримання кваліфікаційної допомоги щодо чинного законодавства, що також не було здійснено позивачкою. Відповідач вважає, що позивачка, яка неодноразово перебувала у місті Дніпрі, а також на час початку воєнної агресії, перебуваючи на території України мала повний обсязі можливостей щодо подання до нотаріуса заяви про спадщину, якщо б дійсно до листопада місяця 2023 року вважала, що має будь-які права на спадщину. Відповідач підтверджує, що існували домовленості, про які було відомо усім і позивачці, про яку остання не вказала у позовній заяві, тому питання подання заява про прийняття спадщини не існувало. Вважають, що у позивачки відсутні належні, поважні причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини. Позивачка ознайомившись із відзивом на позовну заяву надала до суду свою відповідь, в якому позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Стверджує, що у відповідачем не надано жодного доказу або посилання на докази того, що існувала домовленість, щодо користування спадковим майном. Вважає, що саме відповідачем неналежним чином здійснювався догляд за бабусею. Ухвалою суду від 21 лютого 2024 року було витребувано у Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Журжі Юлії Геннадіївни спадкову справу після смерті [PERSON] , [INFO] та, яка померла [INFO] , за її наявністю станом на 21.02.2024 року. Ухвалою суду від 24 квітня 2024 року було повторно витребувано у Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Журжі Юлії Геннадіївни спадкову справу після смерті [PERSON] , [INFO] та, яка померла [INFO] , за її наявністю станом на 24.04.2024 року. 01 листопада 2024 року від Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Журжі Юлії Геннадіївни надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача адвокат Капран І.В. позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити . В судовому засіданні представник відповідача адвокат Юрко О.С. позовні вимоги заперечувала та просила залишити їх без задоволення. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Сторони вказують, що в родині існувала домовленість про розподіл спадкового майна у сім`ї, проте жодна сторона не надала до суду жодного підтвердження наявності такої домовленості, а тому суд не враховує ці доводи жодної із сторін, а керується лише нормами чинного цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права. свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових. сімейних. житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом упередбачених цим Кодексом випадках. Матеріалами справи, зокрема доказами підтверджено, що позивач мала можливість займатись питаннями оформлення спадщини, що вона успішно і робила у місті Харків. Таким чином, доводи позивачці, що вона оформлювала спадщину у місті Харків, але із-за воєнних дій, у більш спокійному регіоні Дніпропетровській області не мала можливості оформлювати спадкові права, хоча 6 подати заяву про прийняття спадщини є такими, що спростовують самих себе. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини. на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з?ясуванню обставин справи. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж саме права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність. тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. При цьому, як неодноразово наголошував Верховний Суд в своїх постановах, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об?єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим. що передбачені законодавством. та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Суд зобов?язаний з?ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний позивачем спосіб. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Таку правову позицію висловлено в постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21 (провадження №61-550cв22), в постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18, в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16, де зауважено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Отже при розгляді справи по суті суд зобов`язаний установити: чи належать позивачеві права, про захист яких він просить суд; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, №28342/95, 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша. що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222. 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов?язані з об?єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року №6-132017, у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі №643/3049/16-ц (провадження №61-39398св18), від 11 листопада 2020 року у справі №750/262/20 (провадження №61-14038в20), від 03 березня 2020 року у справі №145/148/20 (провадження №61-16153св20). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов?язані з об?єктивними, непереборними. істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Верховний суд у Постанові від 14.06.2022 року по справі №346/3357/21 дійшов висновків, що: «Для подання заяви про прийняття спадщини не обов?язково їхати до нотаріальної контори, оскільки законодавство не позбавляє спадкоємця права направити таку заяву за допомогою засобів поштового зв?язку. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 09 лютого 2022 року у справі №709/769/19 (провадження №61-13720cв20). Щодо порядку оформлення спадкових прав, станом на 2022 рік, які були внесені у зв?язку із введенням в Україні воєнного стану, суд зауважує наступне. Особливості спадкування під час воєнного стану, регулювались постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» від 28.02.2022 року №164. Окрім того, Наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження змін до деяких нормативно-правових актів у сфері нотаріату» від 11.03.2022 №1118/5, що набрав чинності 19.03.2022, були внесені зміни в Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5. Так, зокрема були введенні наступні можливості: в умовах воєнного або надзвичайного стану спадкова справа заводиться за зверненням заявника будь-яким нотаріусом України, незалежно від місця відкриття спадщини; під час дії воєнного стану свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом після закінчення строку для прийняття спадщини. Тобто, останніми змінами, що були внесені 02.06.2022 року до п.3 постанови КМУ №164, свідоцтво буде видаватись спадкоємцям, але не через 6 місяців з дня смерті спадкодавця, а через 10 місяців з моменту його смерті або оголошення особи померлою. Отже, законодавством було передбачено розширені можливості для реалізації своїх прав особам, які дійсно мали намір реалізувати свої права, у випадку їх наявності. Щодо поважності причин пропуску строку Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного суду у постанові від 17.01.2024 року по справі №375/10080/22 вбачається: Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об?єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320ц 17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17. від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі №626/274/22. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов?язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо (постанови Верховного Суду від 28 березня 2022 року у справі №750/2158/21, від 08 червня 2023 року у справі №585/2163/22, від 09 жовтня 2023 року у справі №671/208/22). Щодо безпідставності посилання позивача на можливості подання заяви про прийняття спадщини під час перебування позивачки на території України як внутрішньо переміщеної особи, слід вказати, що позивачка 09.08.2023 року подавала заяву, в результаті якої їй було видано постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксін С.Ю. Матеріалами справи підтверджено, що позивачка фактично здійснюючи спадкування після своєї матері, мала усі можливості подати відповідну заяву до нотаріуса щодо прийняття спадщини, але не здійснила такої дії. Так, разом із позовною заявою, позивачем, [PERSON] було подано копію свідоцтва про право на спадщину за законом видану 31.08.2023 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксін С.Ю. Таким чином, посилання на неможливість позивача весь час, із дати відкриття бабусиної спадщини, а саме 16.01.2022 року, до дату звернення із заявою до приватного нотаріуса ДМНО Журжи Ю.Г., а саме 14.11.2023 року, звернутись до нотаріуса спростовується поданими позивачем доказами. Так, у січні 2022 року, у день смерті матері відповідача [PERSON] , [PERSON] знаходилась у місті Дніпрі. Крім того, як вбачається із матеріалів, поданих до позовної заяви, [PERSON] , займалась питанням спадкування майна за своєю матір?ю, що свідчить про її обізнаність у строках подання заяви про прийняття спадщини. У подальшому, рівно через 20 днів після смерті матері відповідача, [INFO] помер його батько [PERSON] , про що позивачці також було відомо. Усі питання щодо організації та оплати кремації, поминального обіду тощо також були понесені особисто відповідачем. На прощання із батьком відповідача - дідом ані позивачка не приїжджала, ані її рідна сестра [PERSON] . Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до пункту 4.9. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, який набрав чинності з дня його офіційного опублікування, опубліковано 07 березня 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Викладене вище свідчить що докази поважності причин пропуску такого строку спростовуються матеріалами, поданими позивачем разом із позовною заявою, є безпідставними, а позовна заява підлягає залишенню без задоволення. Згідно ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги слід слід залишити без задоволення у повному обсязі. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: dismissed