Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-31 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 376183,94 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19.02.2024 об 14 год. 50 хв. на Столичному шосе у місті Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю трьох транспортних засобів, а саме автомобіля марки Volkswagen ID 4CROZZ, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , автомобіля марки Porsche Cayenne, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням позивача, а також автомобіля марки Mersedes-Bens, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] . Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2024 року відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Як указував позивач, згідно висновку експерта за №497 від 28.02.2024 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Porsche Cayenne, д.н.з. [NUMBER] , станом на 24.02.2024 становить 536183,94 грн. Крім того, 19.03.2024 за заявою позивача його страховою компанією «ТАС» йому було компенсовано суму страхового відшкодування за страховим випадком у розмірі 160000 грн. Однак, вказана сума не покрила всі витрати для відновлення пошкодженого транспортного засобу, який належить позивачеві. У зв`язку із наведеним вище, та посилаючись на приписи статтей 1187, 1192 та 1194 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його корить різницю між вартістю завданого збитку та розміру фактично виплаченої суми страхового відшкодування, що складає 376183,94 грн, а також понесені ним витрати на проведення транспортно-товарознавчої експертизи в розмірі 7000 грн та судові витрати у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2024 для розгляду цивільної справи №752/10074/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. Відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень щодо суті спору, а також заяви про проведення розгляду справи з повідомленням учасників справи від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідач належним чином повідомлений про розгляд даної справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (штрих-код 0600268700576), у якому останньому судом були направлені копія ухвали суду про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками. Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до вимог частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву, суд на підставі частини восьмої статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на таке. Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до приписів статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом установлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] позивач є власником автомобіля Porsche Cayenne, д.н.з. [NUMBER] (а.с.9-10). Як убачається з матеріалів справи, 19.02.2024 на Столичному шосе у місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі трьох транспортних засобів: автомобіля марки Mersedes-Bens, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , автомобіля марки Porsche Cayenne, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки Volkswagen ID 4CROZZ, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2024 року по справі №752/4391/24 [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення. Згідно описової частини вказаної постанови суду, [PERSON] 19.02.2024 о 14 год. 50 хв. в м.Києві по Столичному шосе, керуючи транспортним засобом «Mersedes», д.н.з. [NUMBER] , під час руху не був уважний, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «Porsche», д.н.з. [NUMBER] , який по інерції здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , що призвело до отримання транспортними засобами механічних пошкоджень з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п.п. 2.3 (б), 12.1 та 13.1 Правил дорожнього руху України. Відповідно до положень частини шостої статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Оскільки згадана вище постанова суду, якою була установлена вина водія автомобіля «Mersedes», д.н.з. [NUMBER] , у скоєнні ДТП, згідно вказаної норми частини четвертої статті 82 ЦПК України, має преюдиціальне значення, то у даному випадку вина відповідача у завданні позивачеві матеріальних збитків доведена. Відповідно до наданої суду копії висновку експерта №497 від 28.02.2024 щодо визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту автомобіля Porsche Cayenne, д.н.з. [NUMBER] , на 24.02.2024 складає 1057153,87 грн, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу складових автомобіля Porsche Cayenne, д.н.з. [NUMBER] , на 24.02.2024 складає 536183,94 грн (а.с.17-35). За змістом указаного висновку вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Porsche Cayenne, д.н.з. [NUMBER] , на 24.02.2024 складає 536183,94 грн. Окрім того, з матеріалів справи також убачається, що 19.02.2024 позивач звернувся до свого страховика - Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на підставі укладеного із ним договору страхування наземного транспорту (автокаско) №AZEP219233546 від 17.02.2024 із заявою про настання події, де повідомив останнього про ДТП, яка трапилась 19.02.2024 (а.с.13-14). 28.02.2024 [PERSON] подав до АТ «Страхова група «ТАС» заяву на виплату страхового відшкодування після виниклої 19.02.2024 дорожньо-транспортної пригоди (а.с.15) Відповідно до наданої суду копії виписки по надходженням по картці/рахунку позивача у АТ КБ «ПриватБанк» 17.03.2024 від АТ «СГ «ТАС» йому надійшло зарахування страхового відшкодування в сумі 160000 грн (а.с.16). Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач вказував на те, що відповідно до виплаченої його страховиком суми страхового відшкодування за договором страхування наземного транспорту, розмір завданих йому збитків не відшкодований у повному обсязі, а відтак, різниця між реальними збитками та виплаченої сумою відшкодування повинна бути компенсована у повному обсязі відповідачем, як особою винною у завданні таких збитків. Відповідно до статті 1166 ЦК України шкода завдана неправомірними діями майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка їх завдала. Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). При цьому, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (пункт 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки») Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц та від 17.01.2024 у справі №569/4753/23. Згідно з пунктом 1.7 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/7666/19, суд касаційної інстанції зазначав, що відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за особою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного виплаває, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права. Верховний Суд наголосив, що стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Відповідно до постанови Верховного Суду у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про зворотне стягнення виплаченого страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV) (такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, провадження №14-176цс18). Відповідно до постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, виходячи з того, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань: деліктному та договірному. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, у рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як убачається з матеріалів справи, в ході її розгляду судом, стороною відповідача не було надано доказів на підтвердження тих обставин, що на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність, як володільця транспортного засобу Mersedes-Bens, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована за полісом обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів. Не заявлялось також учасниками справи будь-яких клопотань про витребування доказів або ж відомостей з вказаних обставин. Згідно приписів частини сьомої статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Як було зазначено вище, у відповідності до висновку експерта №497 від 28.02.2024 вартість матеріального збитку, заподіяного позивачеві, як власнику автомобіля Porsche Cayenne, д.н.з. [NUMBER] , на 24.02.2024 складає 536183,94 грн, що становить вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу складових пошкодженого автомобіля. Крім того, за проведення транспортно-товарознавчої експертизи з визначення розміру спричиненого позивачу матеріального збитку, яка проведена експертом за заявою [PERSON] , позивачем було сплачено 7000 грн, що підтверджується актом прийому-передачі виконаної роботи №497 від 28.02.2024 та квитанцією №0.0.3496066097.1 від 26.02.2024 (а.с.37, 38). Таким чином, розмір завданих [PERSON] матеріальних збитків унаслідок механічного пошкодження автомобіля при ДТП та понесених позивачем витрат на проведення автотоварознавчого дослідження щодо встановлення розміру спричиненого позивачу збитку, згідно заявлених вимог позову склала 383183,94 грн, з яких 376183,94 грн - різниця між вартістю ремонту з урахуванням зносу складових автомобіля (536183,94 грн) та сумою виплаченого страховиком позивача страхового відшкодування за договором страхування наземного транспорту (160000 грн), а також 7000 грн витрат, понесених на проведення транспортно-товарознавчої експертизи на замовлення позивача. Отже, оскільки вина відповідача [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої автомобіль позивача Porsсhe Cayenne, д.н.з. [NUMBER] , отримав механічні ушкодження, встановлена постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2024 року, відповідач в силу приписів вищенаведених норм законодавства зобов`язаний відшкодувати заподіяну позивачеві шкоду у вказаному розмірі, яку в ході розгляду справи не спростував належними та допустимими доказами. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як убачається з положень частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з урахуванням наявних у справі доказів. Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Тому, відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3762 грн.

Outcome: approved