Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

10.10.2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , згідно вимог якої просить суд стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», ЄДРПОУ 14360570 на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] грошові кошти в сумі 342000 грн. Мотивуючи позовні вимоги, [PERSON] вказує, що вона звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЮЧОВЕ РІШЕННЯ» про розірвання договору купівлі - продажу квартири. Так, 09.09.2014 року між ТзОВ «Ключове рішення» та [PERSON] (у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на [PERSON] ) було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , однак кошти, згідно зазначеного договору купівлі - продажу квартири від 09.09.2014 року, на рахунок позивача так і не надійшли. На цій підставі просили суд розірвати договір купівлі - продажу квартири, проте судом у задоволенні вказаного позову було відмовлено. Наряду з вказаним, згідно пояснень у справі АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що як підтверджується доданими платіжними дорученнями № E0912U0214 від 12.09.2014, - всі умови щодо розміру, строку оплати та порядку оплати ціни за договором купівлі - продажу квартири від 09.09.2014 року «Ключове рішення» було додержано: 12.09.2014 року ТОВ «Ключове рішення» рішення зі свого поточного рахунку № [NUMBER] перерахувало 342000 грн. на поточний рахунок № [NUMBER] , призначення платежу: «Для подальшого зарахування [PERSON] ІПН -[NUMBER] від.догов.купілві-прод від 09.09.2014 року. Без ПДВ». При цьому, як підтверджується доданими меморіальними ордерами № 1 від 12.09.2014 -12.09.2014 грошові кошти в сумі 342000 грн (26409,10 доларів США) були зараховані на поточний рахунок [PERSON] № [NUMBER] . Позивач вказує, що вона не надавала АТ КБ «Приватбанк» жодних повноважень зараховувати кошти саме на рахунок № [NUMBER] . У зв`язку із цим, [PERSON] звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з вимогою про повернення грошових коштів у сумі 342000 грн, однак відповідач не надає відповіді на зазначену вище вимогу, а також не повертає належні позивачці кошти, чим порушує її право власності на грошові кошти у сумі 342000 грн. Вказане в сукупності послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 16.10.2024 у справі відкрито провадження та визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.02.2025 закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 19.02.2025 до суду надійшла заява Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», в якій представник просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності та у задоволенні позовних вимог відмовити. 12.03.2025 до суду надійшли заперечення на клопотання Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про застосування строків позовної давності, мотивовані тим, що банк безпідставно зарахував кошти, які надійшли від договору купівлі - продажу квартири від 09.09.2014 року, на рахунок [NUMBER] у ПриватБанку (без відповідного на це доручення позивачки), позивачка довідалась, коли отримала від АТ КБ «Приватбанк» пояснення третьої особи від 15.06.2021 року вих № 15/06-9 (зазначене пояснення долучене до позовної заяви) в рамках справи № 904/5868/18 (904/4964/20), а тому доводи відповідача, що позов поданий через 10 років після укладення договору являється безпідставним. 25.03.2025 до суду надійшла заява представника позивача про проведення розгляду у відсутність сторони позивача, позовну заяву підтримала та просила задовольнити. 25.03.2025 представник відповідача з`явився до суду та подав заяву, в якій просив провести розгляд справи без фіксації технічними засобами, застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та враховуючи доводи відповідача, які викладені письмово у відзиві, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення у відсутність нез`явившихся осіб на підставі наявних у матеріалах справи доказах. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що між 09.09.2014 між [PERSON] (у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на [PERSON] ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ключове Рішення" укладено договір купівлі-продажу квартири . У відповідності до пункту 2.2. договору продаж квартири вчинено за суму 342000,00 грн., які будуть сплачені покупцем продавцю протягом десяти банківських днів шляхом перерахування коштів на поточний рахунок [NUMBER] МФО 30299 ОКПО 14360570 для подальшого зарахування [PERSON] (податковий номер - [NUMBER] ), згідно офіційного курсу банку в день зарахування коштів на рахунок. Договір вважається укладеним з моменту нотаріального посвідчення (пункт 6.4. Договору). Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Пентелюк Тетяною Любомирівною та зареєстрований в реєстрі за №1580. На виконання умов пункту 2.2. договору, купівлі-продажу квартири від 09.09.2014, Товариством з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення" 12.09.2017 здійснено перерахування грошових коштів на рахунок банку отримувача AT КБ "ПриватБанк" №29097829003020 у розмірі 342 000,00 грн. для подальшого зарахування [PERSON] , ІПН [NUMBER] , відповідно до договору купівлі-продажу від 09.09.2014, що підтверджується платіжним дорученням №E0912U0214 від 12.09.2014. Окрім цього, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2011, яке набрало законної сили, встановлено, що меморіальними ордерами за №1 від 12.09.2014, грошові кошти в сумі 342000,00 грн. (26 409,10 доларів США) були зараховані на поточний рахунок [PERSON] № [NUMBER] . В свою чергу, громадянкою [PERSON] 15.09.2014 підписано заяву, за змістом якої останньою підтверджено отримання грошових коштів в сумі 342 000,00 грн. від Товариства з обмеженою відповідальністю "Ключове Рішення" шляхом перерахування на відповідний рахунок AT КБ "ПрвиатБанк", як повний розрахунок за квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Пентелюк Т.Л. 09.09.2014 за реєстром №1580. Також, позивачем вищевказаною заявою підтверджено відсутність до Товариства з відповідальністю "Ключове Рішення" будь-яких претензій матеріального та фінансового характеру, які б стосувалися виконання ним умов про розрахунок згідно договору купівлі-продажу квартири. Вказаним судовим рішенням встановлено, що з огляду на встановлені фактичні обставини справи, умови договору та положення статті 651 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки з платіжного доручення №E0912U0214 від 12.09.2014 про перерахування грошових коштів в розмірі 342000,00 грн. на поточний рахунок [NUMBER] з призначенням платежу "для подальшого перерахування [PERSON] , ІПН [NUMBER] відповідно до договору купівлі-продажу від 09.09.2014", меморіальних ордерів за №1 від 12.09.2014 про зарахування на поточний рахунок позивача грошових коштів в сумі 342000,00 грн. (26 409,10 доларів США) та нотаріально посвідченої заяви від 15.09.2014 випливає факт розрахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення" за придбане на умовах договору купівлі-продажу квартири майно - квартири за номером [ADDRESS] , будинок за [ADDRESS] , що складається з трьох житлових кімнат. Загальна площа квартири 68,00 кв. м., у тому числі житлова площа 37,80 кв.м. Судом зроблено висновок про законний перехід та реєстрацію права власності на квартиру до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ключове рішення". Так, приписами частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Стосовно поняття «охоронюваний законом інтерес» в тому ж Рішенні Конституційного Суду України вказано, що воно означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції Україний конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19. Згідно з ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких грунтуюються позовні вимоги. У відповідності до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, внаслідок їх необґрунтованості та безпідставності, так як позивачем не доведено факту порушення відповідачем його прав Окрім цього, відповідач просив застосувати строки позовної давності до позовних вимог [PERSON] , так як подання позову через 10 років після укладання Договору з вимогою стягнення коштів, які було перераховано на рахунок позивача ще у 2014 році, є таким, що подано зі спливом строків позовної давності. Відповідно до ч.4 ст.267 України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «Юкос проти Росії», пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Так, до суду із позовом про стягнення коштіа позивач звернулася 04.10.2024 р., що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, в якому надійшов вказаний позов. Нормами цивільного законодавства, а саме 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Так, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення нормам чинного законодавства. Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Перебіг позовної давності, відповідно до ст.264 ЦК України, переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку. Матеріали справи не містять обставин, які б свідчили про зупинення, перерив або про наявність підстав для поновлення строку позовної давності, клопотань щодо поновлення строку звернення до суду позивач також суду не заявляв. Правовідносини, які склались між сторонами відповідають вимогам ст. 257, ч. 1 ст.261, ст.266, ч.ч.3 та 4 ст. 267 ЦК України, згідно з якими загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За таких обставин, вимоги про стягнення коштів заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed