Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні йому 22/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , які складаються\~ у\~Літ «А»з: 2-1 житлового приміщення, площею 20,9 кв.м.; 2-2 житлового приміщення, площею 9,6 кв.м.; 2-3 санвузла, площею 3,0 кв.м.; 2-4 кухні, площею 13,4 кв.м.; 2-6 коридор, площею 2,9 кв.м., шляхом виселення [PERSON] , 1956 р.н., [PERSON] , 1984 р.н., [PERSON] , 2006 р.н., [PERSON] , 2014 р.н. [PERSON] , 2001 р.н. з вищезазначеної квартири. При цьому позивач посилається на те, що він є власником 22/100 частин домоволодіння, загальною площею 49,8 кв.м., за адресою [ADDRESS] ) на підставі Договору дарування, посвідченого 14.05.2011 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. та зареєстрованого в реєстрі за №426. За вказаним Договором дарування, бабуся позивача [PERSON] передала у дарунок вищезазначену частку домоволодіння [PERSON] . Позивач вказує, що [PERSON] в той час як володіла 22/100 частинами домоволодіння, загальною площею 49,8 кв.м., за адресою [ADDRESS] ) впустила проживати туди на деякий час [PERSON] , [PERSON] з дітьми за умови оплати комунальних платежів, які на сьогоднішній день так там і проживають. Позивач, як власник вищезазначеного домоволодіння, має намір разом із своєю багатодітною родиною заселитись туди, зробити ремонт та у подальшому проживати, однак відповідачі чинять перешкоди. Через несплату комунальних платежів утворилась заборгованість, у зв`язку із чим, вказане приміщення вже відключено від постачання газу та існує загроза про відключення від послуг водопостачання та електропостачання. [PERSON] звертався до правоохоронних органів з приводу виселення відповідачів, однак йому було повідомлено та роз`яснено, що спірні правовідносини мають цивільно-правовий характер, та мають вирішуватись місцевим судом. На чисельні звернення щодо добровільного виселення відповідачі не відповідають, а тому [PERSON] вимушений звернутись до суду з даним позовом. 16.08.2019 [PERSON] подала відзив на позовну заяву, яким заперечувала у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що в спірному приміщенні відповідачі проживають не з дозволу бабусі позивача, а у зв`язку із тим, що квартира [ADDRESS] була виділена чоловіку її баби [PERSON] , який також як і бабуся позивача працював у колгоспі ім. Карла Лібхента (надалі СТОВ «НИВА»). Підстави набуття права власності на вищевказану квартиру у відповідачів викликають сумніви, про існування рішення, на підставі якого вищевказану квартиру зареєстровано право власності за [PERSON] , відповідачка дізналась лише при розгляді даної справи. Претензії щодо виселення з вищевказаної квартири відповідачі не отримували, а твердження щодо несплати комунальних платежів не відповідають дійсності. Крім того, відповідачка зауважує про те, що позивачем, у порядку ст. 109 ЖК України, не зазначено у яке інше приміщення повинен виселити відповідачів суд. 19.09.2019 представником позивача надано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що особи, які проживали в цій квартирі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] померли, а [PERSON] знята з реєстрації 17.04.1987. Житлова площа, яку займав [PERSON] з сім`єю так і залишилась власністю СТОВ «НИВА» і не передавалась у власність [PERSON] . Місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою [ADDRESS] , що свідчить про те, що відповідачі обізнані про своє тимчасове проживання в даній квартирі. Доводи відповідача стосовно того, що [PERSON] не зверталась до них з проханням про добровільне виселення не відповідають дійсності, оскільки через їх ігнорування на прохання виселитись, [PERSON] зверталась 13.01.2009 до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, однак Київським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області було відмовлено у відкритті кримінального провадження на підставі того, що усі спірні питання стосовно виселення сім`ї [PERSON] стосуються цивільно-правових відносин, а тому [PERSON] рекомендовано звернутися з позовною заявою до суду. Позивач зазначає, що сумніви відповідача щодо підстав набуття позивачем прав власності на 22/100 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS] ) не заслуговують на увагу, оскільки рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.07.2008, на підставі якого [PERSON] набула прав власності на вищезазначену квартиру є чинним, Договір дарування від 14.05.2011, на підставі якого позивач набув право власності на вищезазначену квартиру є чинним і ніким не оспорювалось. 06.03.2020 ухвалою Київського районного суду м. Одеси винесено ухвалу про зупинення провадження у справі №520/14117/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , яка діє також в інтересах дітей [PERSON] , 2006 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , третя особа - територіальний відділ у справах дітей Одеської міської ради в Київському районі про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення до набрання законної сили судовим рішенням в справі №2-4473/2008 за позовом [PERSON] до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Нива» про визнання угоди дійсною та визнання права власності. 01.08.2024 через Електронний суд від представника позивача [PERSON] - адвоката Швець К.О. надійшло клопотання про поновлення провадження по справі, у зв`язку із тим, що 02.07.2024 Одеським апеляційним судом прийнята ухвала про закриття апеляційного провадження по справі №2-4473/2008. 02.08.2024 ухвалою Київського районного суду м.Одеси поновлено провадження у справі №520/14117/19. 20.08.2024 за розпорядженням Керівника апарату суду №141, у зв`язку із звільненням [PERSON] з посади судді на підставі власної заяви про відставку, здійснено автоматизований розподіл судової справи № 520/14117/19, провадження № 2/947/47/24. Справу передано на розгляд судді Огренич І.В. 28.08.2024 ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Огренич І.В. прийнято до провадження цивільну справу №520/14117/19. 08.10.2024 представник позивача - адвокат Швець К.О. надала до суду клопотання про закриття провадження по справі за позовом [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, в частині позовних вимог до [PERSON] , у зв`язку з її смертю, про що надала до суду копію Свідоцтва про смерть та надала до суду заяву, якою просила клопотання про закриття провадження розглянути за їх відсутності. 08.10.2024 ухвалою суду провадження по справі за позовом [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, в частині позовних вимог до [PERSON] закрито. У судове засідання, що відбулось 25 березня 2025 року сторони не з`явились. Представник позивача - адвокат Швець К.О. надав до суду клопотання, в якому просив суд провести судове засіданні без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідачі, 3-я особа: представник Територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради в Київському районі до судового засідання не з`явились, сповіщались, про причини неявки суд не сповістили. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступого. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 22/100 частини домоволодіння за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору дарування від 14.05.2011, копією витягу про державну реєстрацію прав №32300395 від 02.12.2011, копією витягу про державну реєстрацію прав №33594215 від 26.03.2012 та інформаційною довідкою з ДРРП на нерухоме майно №166918242 від 14.05.2019. Матеріали справи містять відповідь ОСОН мікрорайону «Чубаївка» на адвокатський запит від 28.09.2019, відповідно до якої, шляхом виходу на місце знаходження будинку [ADDRESS] , з`ясовано порядок користування домоволодінням співвласниками. У користуванні [PERSON] знаходиться літ «А»: 2-1 житлового приміщення, площею 20,9 кв.м., 2-2 житлового приміщення, площею 9,6 кв.м., 2-3 санвузла, площею 3,0 кв.м., 2-4 кухні, площею 13,4 кв.м, 2-6 коридор, площею 29,9 кв.м. [PERSON] та\~його діти\~зареєстровані за\~адресою [ADDRESS] . Матеріали справи містять копію витягу з домової книги №261 від 13.03.2019, виданого ОСОН мікрорайону «Чубаївка» [PERSON] та копію будинкової книги для реєстрації громадян, які проживають у буд. [ADDRESS] , які підтверджують, що до складу зареєстрованих осіб входять [PERSON] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до виписки ОСОН мікрорайону «Чубаївка» №1120 від 21.11.2018 за адресою: [ADDRESS] проживають: [PERSON] 1956 р.н., [PERSON] , 1984 р.н., [PERSON] 2001 р.н., [PERSON] , 2006 р.н., [PERSON] , 2014 р.н. без реєстрації місця проживання у даному домоволодінні, а також зазначено, що вказані особи не є родичами власника домоволодіння. Місце реєстрації [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровано за адресою [ADDRESS] . Місце реєстрації [PERSON] , 2006 р.н., [PERSON] , 2014 р.н. зареєстрованими/знятими з реєстрації по м. Одесі та Одеській області не значаться. Зазначене підтверджується відповіддю ГУ ДМС України в Одеській області від 31 липня 2019 року №5100.4.6-10943/51.2-19. Тобто, відповідачі, маючи інше зареєстроване місце проживання, на сьогоднішній день фактично проживають у частині домоволодіння, що на праві власності належить [PERSON] . Суд критично ставиться до доводів відповідачки щодо того, що позивачем невірно зазначено обставини проживання відповідачів у вищевказаному домоволодінні і що підстави набуття права власності викликають сумніви щодо їх правомірності. Матеріали справи містять копію постанови Одеського апеляційного суду у справі №2-4473/2008, номер провадження: 22-ц/813/95/24 від 02.07.2024 року, відповідно до якої судом встановлено, що «В поданій апеляційній скарзі [PERSON] (правонаступник [PERSON] ) вказує, що оскаржуваним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.07.2008 року було визнано право власності на 7/100 та 22/100 частин у домоволодінні [ADDRESS] , чим порушені її права так і її родини. Колегія суддів ці доводи вважає необґрунтованими, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні судом першої інстанції не вирішувались питання про права та обов`язки [PERSON] (правонаступник [PERSON] ), оскільки [PERSON] дійсно була зареєстрована у будинку [ADDRESS] революції 17.04.1989 року. як прийомна дочка основного квартиронаймача [PERSON] з 16.07.1972 року до 17.04.1989 року, коли була виписана і відповідно до документів, що містяться у справі (нотаріальне свідоцтво про право на спадщину від 19.05.2010 року на ім`я [PERSON] ) в подальшому з 28.02.2000 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . СТОВ «Агрофірма «Нива», як правонаступник колгоспу імені Карла Лібрехта, у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що будинок [ADDRESS] з господарчими спорудами належав колгоспу імені Карла Лібрехта. А [PERSON] та її чоловік працювали в даному колгоспі і на загальних зборах учасників СТОВ «Агрофірма «Нива» було вирішено задовольнити заяву [PERSON] про викуп та продати їй квартири [ADDRESS] (7/100 частин) та [ADDRESS] (22/100 частин) за 8 000 грн, після чого 16 травня 2007 року [PERSON] внесла у касу СТОВ «Агрофірма «Нива» 8 000 грн, внаслідок чого їй було видано відповідну квитанцію. СТОВ «Агрфірма «Нива» також не заперечувало факт свого ухилення від нотаріального посвідчення договору без вказівки причин такого ухилення, а також підтвердило, що не передавало у власність [PERSON] (колишній основний квартиронаймач приміщення жилою площею 19,7 кв. м.) приміщення, які були продані [PERSON] , а сам факт реєстрації [PERSON] на жилій площі 19,7 кв. м. у домоволодінні [ADDRESS] не створює після смерті [PERSON] для її спадкоємця [PERSON] переходу права користування цим приміщенням. Сам по собі той факт, що сестра апелянта [PERSON] була зареєстрована на жилій площі 19,7 кв. м. у домоволодінні [ADDRESS] і після її смерті [INFO] , [PERSON] набула права спадкоємця після її смерті (видано свідоцтво про право на спадщину на грошовий вклад від 19.05.2010 року) не є підтвердження факту переходу до [PERSON] права користування жилим приміщенням. При цьому доказів оскарження за життя [PERSON] рішення загальних зборів СТОВ «Агрофіпрма «Нива» від 26.02.2007 року, згідно з якими було надано дозвіл на викуп жилих приміщень квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] у домоволодінні [ADDRESS] та про оскарження [PERSON] за життя рішення Кивїського районного суду м. Одеси, до апеляційної скарги не додано і не встановлено». Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17). З вищевказаного рішення суду апеляційної інстанції та матеріалів справи, вбачається, що [PERSON] , родичу відповідачів, не передавалась у власність спірна частина домоволодіння, а сам факт реєстрації [PERSON] , спадкоємицею якої була [PERSON] , на жилій площі 19,7 кв. м. у домоволодінні [ADDRESS] не надає [PERSON] та її спадкоємцям права користування спірним приміщенням. Належних та допустимих доказів, підтверджуючих набуття [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права володіння та користування спірною частиною домоволодіння на законних підставах, матеріали справи не містять, а отже відповідачі протиправно перешкоджають позивачу у користуванні належним йому майном. Твердження відповідачів щодо неотримання вимоги про добровільне виселення з спірної частини домоволодіння спростовуються наявними в справі доказами. Так, матеріали справи містять копію відповіді Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 20.01.2009 №31/19-о/м325, надана [PERSON] колишній власниці 22/100 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS] , відповідно до якої, питання щодо виселення [PERSON] необхідно вирішувати в судовому порядку. Позивачем надано копію талону-повідомлення №000300 від 15.01.2019 щодо його звернення до правоохоронних органів. Відповідно до Довідки, виданої начальником Київського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області про результати розгляду звернення [PERSON] зазначено, що питання виселення невідомих осіб із приміщення за адресою: [ADDRESS] мають цивільно-правовий характер, а тому необхідно звернутись до спеціалізованого суду. Також матеріали справи містять копію листа [PERSON] до [PERSON] від 26.11.2018, відповідно до якого позивач повідомляє [PERSON] та членів її родини про наявність заборгованості по сплаті комунальних платежів, намір зробити ремонт у належному йому приміщенні та проживати там, а також вказаний лист містить вимогу про добровільне виселення з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Крім того, наявна копія вимоги власника [PERSON] про добровільне виселення від 07.08.2019 з доказами вручення вказаної вимоги. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без законних підстав користуються 22/100 частиною домоволодіння за адресою [ADDRESS] , чим порушують право користування та розпорядження позивача належним йому майном, яке підлягає захисту в судовому порядку. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Відповідно абз. 3 ст. 116 ЖК УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. В статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п.41 50, Справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року). Відповідно до положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відтісніть обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). При таких обставинах та з огляду на те, що відповідачі займають житлове приміщення, яке належить на праві власності позивачу за відсутності правових підстав, позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Outcome: approved