Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

19.12.2024 року до суду надійшов позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди. Позовна заява вмотивована тим, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.09.2022 року справі №400/4073/22 зобов`язано ГУПФУ в Миколаївській області нарахувати та виплатити не виплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2022 року як учаснику бойових дій у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених сум. Рішення набрало законної сили 01.11.2022 року. Після чого було отримано виконавчий лист та подано його на примусове виконання. Проте рішення суду від 29.09.2020 року фактично відповідачем не виконано, тому позивач змушений звертатись до суду з даним позовом. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєві від 24.12.2024 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання. 30.12.2024 року до суду надійшла заява позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 09.012025 року до суду від представника відповідача про розгляд справи без участі представника відповідача, в задоволені позову просить відмовити. 09.01.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволені позовної заяви повністю. 03.02.2025 року до суду надійшла заява позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 20.02.2025 року клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєві від 04.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 04.03.2025 року призначено проводити судове засідання в режимі відеоконференції. 11.03.2025 року до суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позовну заяву просить задовольнити. 21.03.2025 року до суду надійшла заява від представника відповідача про розгляд справи за її відсутності, в задоволені позову просить відмовити. Позивач в судовому засідання позовну заяву підтримав та просив задовольнити позовну заяву. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Згідно зі ст.\~12\~ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст.\~13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, відповідно до ст.\~81\~ЦПК\~України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено,\~що [PERSON] має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням [NUMBER] . Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.09.2022 року справі №400/4073/22 зобов`язано ГУПФУ в Миколаївській області нарахувати та виплатити не виплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2022 року як учаснику бойових дій у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених сум. Рішення набрало законної сили 01.11.2022 року. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду даної цивільної справи рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.09.2022 року не виконано, належні позивачу кошти відповідачем Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області не сплачені, що є безумовним порушенням прав [PERSON] . \~Згідно частини четвертої\~статті 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно частини першої статті\~15\~та частини першої статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав є відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої\~статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами\~статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до положень статей\~1173,\~1174 ЦК України\~зобов`язання з відшкодування моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Лише за сукупності усіх складових цивільного правопорушення настає відповідальність держави незалежно від вини цих органів/посадових або службових осіб. Статтями\~13,\~17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV\~передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного\~закону\~відповідно до рішення цього Суду. Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06). ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується. За приписами статей\~12,\~81 ЦПК України\~обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до переконання, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 4000 грн. відповідає характеру та тривалості страждань позивача, вимогам розумності і справедливості, та є достатнім для компенсації. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial