Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин. В грудні 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин. Згідно проведеного автоматизованого розподіл справи та визначено головуючим суддею Новік Л.М. Ухвалою суду від 17 січня 2022 року провадження у справі було відкрито та справа була призначена до розгляду у загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 24 листопада 2022 року за клопотанням доньки відповідача\~ [PERSON] [PERSON] , через канцелярію суду було подано клопотання про зупинення провадження у даній справі, у зв`язку зі смертю відповідачки по справі було зупинено провадження у до залучення до участі у справі правонаступника(ів) після смерті відповідача [PERSON] . На підставі розпорядження керівника апарату Дніпропетровського районного суду\~Дніпропетровської області від 23.03.2023 року з причини відсторонення від здійснення правосуддя судді [PERSON] , проведено повторний автоматизований розподіл справ: 175/5194/21 (провадження №2/175/1490/21). 23 березня 2023 року за автоматичним розподілом програми «Д-3» у відповідністю зі\~ст. 11-1 ЦПК України\~справу розподілено на суддю Бойка О.М. Ухвалою суду від 23 березня 2023 року суддя Бойко О.М. прийняв до свого провадження цивільну справу та відновив провадження по справі. Ухвалою суду від 10 травня 2023 року було витребувано\~у Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №2519). Ухвалою суду від 06 липня 2023 року було залучено в якості правонаступника відповідача по цивільній справі №175/5194/21 (провадження №2/175/1490/21) за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин\~\~ [PERSON] (правонаступником відповідача [PERSON] ). В позовній заяві просить суд: Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право особистої приватної власності: -на земельну ділянку № [NUMBER] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1200 га, кадастровий номер 1221455400:02:008:1045, що розташована на [ADDRESS] ; -на будинок садибного типу літера «А» з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається із житлового будинку літ. А1, загальною площею 46,0 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м, з прибудовою літ. а2, тамбуром літ. а3, верандою літ. а4; господарських будівель та споруд: літньої кухні-сараю літ. Б1, вбиральні літ. В1, погреба літ. Г1, сараю літ. Д1, погреба літ пг, сараю літ. Ж1, колодязя літ. К, огорож № 1-3. Обґрунтовує свої вимоги тим, що [PERSON] , перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] із 22 лютого 1975 року до 19 грудня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу від 22 лютого 1975 року, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00033120667 від 12 жовтня 2021 року, виданого Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та копією рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року у справі № 205/5553/17, що набрало чинності 19 грудня 2017 року. Після реєстрації шлюбу позивач був призваний на строкову військову службу, де він перебував три роки із 1975 до 1979 рік. Після повернення із служби проживали однією сім`єю в будинку [ADDRESS] , отриманому відповідачкою у спадок. Від спільного життя мали дві повнолітні доньки. Шлюб документально значився зареєстрованим з 1975 року по 2017 рік, фактично сім`я існувала лише на протязі 18 років, оскільки в 1996-1997 роках між ними почався розлад, сварки, скандали. В 1997 році після чергової сварки [PERSON] пішов із сім`ї та став проживати в частині будинку [ADDRESS] , отриманій позивачем у спадок після смерті батька, який помер [INFO] . Свідоцтво про право власності в порядку спадкування на 48/100 часток вказаного житлового будинку отримано [PERSON] 17.11.2008 року. Із 1997 року та до вересня 2002 року сім`ї фактично не існувало. В цей період вони кілька разів припиняли сімейно-шлюбні відносини та спільне проживання, потім намагалися миритися, але позитивних результатів це не дало, оскільки однією із основних причин виникнення конфліктів між подружжям було небажання [PERSON] відповідачки постійно працювати та у зв`язку із цим постійне вимагання у мене грошей, замість того, щоб працювати самій. Так, в 1998 році подружжя помирилось, первісна відповідачка перейшла жити до частини спадкового будинку, де позивач проживав, якийсь час. Подружжя намагалось жити разом, але через незначний проміжок часу вони знову посварилися і в 1999 році [PERSON] вимушений був перейти проживати до гуртожитку заводу імені Петровського, де в той час працював. Відповідачка залишилась проживати в належній позивачеві частині будинку, а доньки - в будинку [ADDRESS] , належному відповідачці. В травні 2000 року [PERSON] разом із матір`ю за місцем роботи на заводі імені Петровського надали двокімнатну квартиру [ADDRESS] . В цей час між позивачем склалися фактичні сімейні відносини із [PERSON] , з якою вони зустрічалися і підтримували дружні відносини уже на протязі кількох років, а після надання Піддубному квартири вирішили проживати однією сім`єю. Вони разом почали робити ремонт у наданій квартирі, деякий час після початку ремонту проживали в квартирі батьків [PERSON] , а після часткового проведення ремонту вселилися восени 2000 року в одну із кімнат квартири для подальшого спільного проживання. Однак, прожили однією сім`єю всього близько року, оскільки в серпні 2001 року виникла пожежа в будинку [ADDRESS] , де проживали доньки із сім`ями. Після пожежі проживати їм було ніде, тому позивач переселив відповідачку в одну із кімнат наданої йому квартири, а старшу доньку із сім`єю, чоловіком та сином - в належну [PERSON] в порядку спадкування частину будинку. Молодша донька пішла проживати до батьків чоловіка. [PERSON] залишився проживати в наданій йому квартирі, продовжував робити ремонт, але відносини між ним та відповідачкою залишалися поганими, жити разом вони не могли, ніяких сімейних відносин на цей час між ними не існувало, спільного господарства не вели. Між [PERSON] та [PERSON] вже фактично склалась сім`я, хоча вони вимушені були проживати окремо, бо іншого житла в них не було. В вересні 2002 року позивач дізнався, що в селищі Кіровське Дніпропетровського району недорого продається будинок. Після його огляду власниця призналась, що фактично продається хата-мазанка під дачу, яку вона отримала у спадок. Хата була 1937 року забудови, глинобитна, обкладена цеглою, яка частково розсипалась, без фундаменту, з пічним опаленням, без будь - яких зручностей, із колодязем та дерев`яним туалетом у дворі, з потрісканими стінами, дірявою підлогою, побитим шиферним дахом, огороджена поламаним дерев`яним парканом. Із 1991 року в хаті ніхто не жив, ніякого ремонту не робив, зрідка влітку використовували хату як дачу. Земельна ділянка була занедбана, на протязі кількох років не оброблялась, повністю заросла бур`янами. Стан усіх будівель був незадовільний, частина із них була розвалена. Із врахуванням незадовільного стану будівель та земельної ділянки [PERSON] домовився із власницею будинку про продаж будинку та земельної ділянки за 5\~000,00 грн. Однак, на вересень 2002 року коштів позивач не мав, оскільки всю заробітну плату та невеликі суми заощаджень, він витратив на ремонт Квартири та оплату комунальних послуг, оскільки відповідачка продовжувала постійно не працювати, існувала за рахунок рідких підробіток та тих невеликих сум, які їй періодично надавав позивач та доньки. Тому для придбання житлового будинку та земельної ділянки [PERSON] змушений був 03 вересня 2002 року укласти договір позики із [PERSON] , згідно умов якого вона надала йому в борг 5 000 грн. на придбання нерухомості зі строком повернення боргу до вересня 2004 року, на підтвердження чого [PERSON] власноручно написав їй розписку. Протягом 2003 та 2004 років із своїх доходів позивач повністю повернув [PERSON] кошти, отримані в борг, а вона повернула розписку із відмітками про повернення боргу. 06 вересня 2002 року позивач уклав із власницею [PERSON] договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] за 4 000 грн. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. за реєстровим номером №4285. За договором було придбано - будинок А глинобитний, обкладений цеглою, загальною площею 46,0 кв. м, жилою площею 16,8 кв. м із господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею-сараєм Б саманною, убиральні дерев`яної В, двох сараїв шлакобетонних Д, Ж, погреба Г, колодязя к, дерев`яної огорожі 1-3. В цей же день, 06 вересня 2002 року, було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею 1200 кв. м за 1000 грн. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом за реєстровим номером №4287. Надані докази свідчать, що в результаті укладення договору позики [PERSON] отримав в борг 5\~000,00 грн., яких було достатньою для придбання будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] за вказану суму, яка була встановлена за домовленістю. Після досягнення домовленості про придбання садиби, ще до укладення договорів купівлі-продажу за домовленістю із власницею [PERSON] , зробивши косметичний ремонт, [PERSON] переселився разом із своєю фактичною дружиною [PERSON] до придбаного будинку та почали там за спільні кошти та власними силами робити капітальний ремонт, який продовжувався протягом десяти років. Використовували для ремонту кошти по кредитним карткам, які надавались на підприємстві, та частиною коштів, які позивач отримав від продажу спадкової частини будинку. Кошти від продажу спадкової частини будинку були розподілені наступним чином: частину позивач передав доньці для ремонту будинку після пожежі, частину - на ремонт належного йому будинку, частину - на придбання автомобіля. За десять років із [PERSON] були виконані наступні ремонтні роботи: вирівнювання стін та стелі всередині будинку гіпсокартоном, наклейка шпалер, заміна підлоги по всьому будинку з використанням матеріалу ДВП та кахлі, заміна 5 старих дерев`яних вікон на пластикові, газифікація будинку, заміна пічного опалення на газове, ремонт, утеплення та фарбування усіх зовнішніх стін будинку фасаду будинку, буріння двох водяних свердловин, заведення води в будинок, організація водопостачання та каналізації, заміна дерев`яного паркану на євро паркан загальною довжиною 70 м, капітальний ремонт даху: демонтаж 4-х схилого даху із азбесто-шиферним покриттям, встановлення нових основних лаг та дерев`яної обрешітки для 2-х схилого даху, монтаж нового 2-х схилого даху з метало-черепичним покриттям, заміна дерев`яного надвірного туалету на цегляний. Державна реєстрація права власності придбаної нерухомості ( [ADDRESS] ) проведена за [PERSON] , як за власником, 11.11.2021 року згідно рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстраційним номером 2502750412020 об`єкта нерухомого майна (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), за реєстраційним номером 2502631912020 об`єкта нерухомого майна (земельна ділянка) державним реєстратором виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Т.О., що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копії яких додаються до позову. Згідно даних витягів та технічного паспорту опис об`єктів придбаної нерухомості наступний: земельна ділянка № [NUMBER] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0, 1200 га, кадастровий номер 1221455400:02:008:1045, що розташована на [ADDRESS] ; будинок садибного типу літера «А» з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається із житлового будинку літ. АІ, загальною площею 46,0 кв.м, житловою площею 16,8 кв. м, з прибудовою літ. а2, тамбуром літ. аЗ, верандою літ. а4; господарських будівель та споруд: літньої кухні-сараю літ. Б1, вбиральні літ. В1, погреба літ. Г1, сараю літ. Д1, погреба літ пг, сараю літ. Ж1, колодязя літ. К, огорож № 1-3. Технічний опис житлового будинку А1: 1-кухня, площею 7,2 кв. м, 2 - житлова кімната, площею 16,8 кв. м, 3-коридор, площею 5,9 кв. м, 4-тамбур, площею 6,6 кв. м, 5-веранда, площею 9,5 кв. м. Згідно звітів про експертну оцінку майна, проведених Дніпропетровською регіональною філією Центру ДЗК та товариством з обмеженою відповідальністю МЕТРСТАТГРУПП, ринкова вартість нерухомості складає: житлового будинку, загальною площею 46,0 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] , станом на 21 жовтня 2021 року - 431000,00 грн; земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1200 га, кадастровий номер 1221455400:02:008:1045, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , станом на 21 жовтня 2021 року - 28 236,00 грн. Загальна вартість нерухомості 459 236 грн. З вересня 2002 року позивач перестав проживати в квартирі [ADDRESS] , остаточно припинивши з відповідачкою спільне проживання та фактичні сімейно-шлюбні відносини. З цього часу наша сім`я остаточно припинила своє існування. Після цього, [PERSON] протягом кількох років намагався розірвати шлюб через органи реєстрації актів цивільного стану, але у зв`язку із тим, що у відповідачки не були впорядковані документи, сторонам відмовляли у прийомі документів. 29 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про розірвання шлюбу. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року у цивільній справі №205/5553/17 шлюб між нами було розірвано. Рішення набрало чинності 19 грудня 2017 року. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що фактично шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного домашнього господарства припинені з вересня 2002 року. 21 березня 2018 року виконавчим комітетом Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області за актовим записом №05 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Первісній відповідачці було відомо про придбання [PERSON] в вересні 2002 року під час окремого проживання та припинення фактичних шлюбних відносин, будинку та земельної ділянки. Ніякої зацікавленості або претензій відносно цієї нерухомості на протязі 18 років - як до так і після розірвання шлюбу, знаючи, що в придбанні її вона ніякої участі не приймала, відповідачка не проявляла. Однак, скориставшись формальною необхідністю надати згоду на відчуження будинку та земельної ділянки у нотаріуса, оскільки договори купівлі-продажу нерухомості були укладені під час формального існування зареєстрованого шлюбу, первісна позивачка безпідставно вимагала від [PERSON] за надання згоди грошової компенсації, тому позивач вимушений звернутися за захистом своїх прав власника, оскільки суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при Фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Первісна позивачка надала до суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не підтримала та просила залишити їх без задоволення. Обґрунтувала свою позицію тим, що позов фактично було пред`явлено до іншої особи, оскільки вона має прізвище « [PERSON] », а в позові вказана « [PERSON] ». Вважає, що рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська не обґрунтоване через описку у вигляді зазначення її прізвища як « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] ». Вказала, що не приймала участі у тій справі. Вважає, що вони станом на час звернення до суду перебували у шлюбних відносинах. Вказала, що у відповідності до ст.60 СК України, майно набуте під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач надав до суду відповідь на відзив в якому позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Додатково зазначив, що фактично у відзиві первісна відповідачка не спростувала жодного факту викладеного позивачем у позовній заяві. Вказав, що посилання на ст.60 СК України в цьому випадку є неправомірним та необґрунтованим. Додатково зазначив, що прізвище « [PERSON] » було помилково вказано у її паспорті при перекладі на українську мову, а тому вважає, що первісна відповідачка користувалась недійсним паспортом. Правонаступниця первісної відповідачки надала до суду заяву в якій просила застосувати до позовних вимог позовну давність, обґрунтовуючи це тим, що загальна позовна давність відповідно до ст.257 ЦК України складає 3 роки. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити їх. Відповідач у судове засідання не з`явився. Про час та місце був належним чином повідомлений. Клопотань не надали. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що [PERSON] , перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (прізвище після реєстрації та розірвання шлюбу « [PERSON] ») згідно паспорту [PERSON] із 22 лютого 1975 року до 19 грудня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу від 22 лютого 1975 року, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00033120667 від 12 жовтня 2021 року, виданого Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та копією рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року у справі № 205/5553/17, що набрало чинності 19 грудня 2017 року. Після реєстрації шлюбу позивач був призваний на строкову військову службу, де він перебував три роки із 1975 до 1979 рік. Після повернення із служби проживали однією сім`єю в будинку [ADDRESS] , отриманому відповідачкою у спадок. Від спільного життя мали дві повнолітні доньки. Шлюб документально значився зареєстрованим з 1975 року по 2017 рік, фактично сім`я існувала лише на протязі 18 років, оскільки в 1996-1997 роках між ними почався розлад, сварки, скандали. В 1997 році після чергової сварки [PERSON] пішов із сім`ї та став проживати в частині будинку [ADDRESS] , отриманій позивачем у спадок після смерті батька, який помер [INFO] . Свідоцтво про право власності в порядку спадкування на 48/100 часток вказаного житлового будинку отримано [PERSON] 17.11.2008 року. Із 1997 року та до вересня 2002 року сім`ї фактично не існувало. В цей період вони кілька разів припиняли сімейно-шлюбні відносини та спільне проживання, потім намагалися миритися, але позитивних результатів це не дало, оскільки однією із основних причин виникнення конфліктів між подружжям було небажання [PERSON] відповідачки постійно працювати та у зв`язку із цим постійне вимагання у мене грошей, замість того, щоб працювати самій. Так, в 1998 році подружжя помирилось, первісна відповідачка перейшла жити до частини спадкового будинку, де позивач проживав, якийсь час. Подружжя намагалось жити разом, але через незначний проміжок часу вони знову посварилися і в 1999 році [PERSON] вимушений був перейти проживати до гуртожитку заводу імені Петровського, де в той час працював. Відповідачка залишилась проживати в належній позивачеві частині будинку, а доньки - в будинку [ADDRESS] , належному відповідачці. В травні 2000 року [PERSON] разом із матір`ю за місцем роботи на заводі імені Петровського надали двокімнатну квартиру [ADDRESS] . В цей час між позивачем склалися фактичні сімейні відносини із [PERSON] , з якою вони зустрічалися і підтримували дружні відносини уже на протязі кількох років, а після надання Піддубному квартири вирішили проживати однією сім`єю. Вони разом почали робити ремонт у наданій квартирі, деякий час після початку ремонту проживали в квартирі батьків [PERSON] , а після часткового проведення ремонту вселилися восени 2000 року в одну із кімнат квартири для подальшого спільного проживання. Однак, прожили однією сім`єю всього близько року, оскільки в серпні 2001 року виникла пожежа в будинку [ADDRESS] , де проживали доньки із сім`ями. Після пожежі проживати їм було ніде, тому позивач переселив відповідачку в одну із кімнат наданої йому квартири, а старшу доньку із сім`єю, чоловіком та сином - в належну [PERSON] в порядку спадкування частину будинку. Молодша донька пішла проживати до батьків чоловіка. [PERSON] залишився проживати в наданій йому квартирі, продовжував робити ремонт, але відносини між ним та відповідачкою залишалися поганими, жити разом вони не могли, ніяких сімейних відносин на цей час між ними не існувало, спільного господарства не вели. Між [PERSON] та [PERSON] вже фактично склалась сім`я, хоча вони вимушені були проживати окремо, бо іншого житла в них не було. В вересні 2002 року позивач дізнався, що в селищі Кіровське Дніпропетровського району недорого продається будинок. Після його огляду власниця призналась, що фактично продається хата-мазанка під дачу, яку вона отримала у спадок. Хата була 1937 року забудови, глинобитна, обкладена цеглою, яка частково розсипалась, без фундаменту, з пічним опаленням, без будь - яких зручностей, із колодязем та дерев`яним туалетом у дворі, з потрісканими стінами, дірявою підлогою, побитим шиферним дахом, огороджена поламаним дерев`яним парканом. Із 1991 року в хаті ніхто не жив, ніякого ремонту не робив, зрідка влітку використовували хату як дачу. Земельна ділянка була занедбана, на протязі кількох років не оброблялась, повністю заросла бур`янами. Стан усіх будівель був незадовільний, частина із них була розвалена. Із врахуванням незадовільного стану будівель та земельної ділянки [PERSON] домовився із власницею будинку про продаж будинку та земельної ділянки за 5\~000,00 грн. Однак, на вересень 2002 року коштів позивач не мав, оскільки всю заробітну плату та невеликі суми заощаджень, він витратив на ремонт Квартири та оплату комунальних послуг, оскільки відповідачка продовжувала постійно не працювати, існувала за рахунок рідких підробіток та тих невеликих сум, які їй періодично надавав позивач та доньки. Тому для придбання житлового будинку та земельної ділянки [PERSON] змушений був 03 вересня 2002 року укласти договір позики із [PERSON] , згідно умов якого вона надала йому в борг 5 000 грн. на придбання нерухомості зі строком повернення боргу до вересня 2004 року, на підтвердження чого [PERSON] власноручно написав їй розписку. Протягом 2003 та 2004 років із своїх доходів позивач повністю повернув [PERSON] кошти, отримані в борг, а вона повернула розписку із відмітками про повернення боргу. 06 вересня 2002 року позивач уклав із власницею [PERSON] договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] за 4 000 грн. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. за реєстровим номером №4285. За договором було придбано - будинок А глинобитний, обкладений цеглою, загальною площею 46,0 кв. м, жилою площею 16,8 кв. м із господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею-сараєм Б саманною, убиральні дерев`яної В, двох сараїв шлакобетонних Д, Ж, погреба Г, колодязя к, дерев`яної огорожі 1-3. В цей же день, 06 вересня 2002 року, було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею 1200 кв. м за 1000 грн. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом за реєстровим номером №4287. Надані докази свідчать, що в результаті укладення договору позики [PERSON] отримав в борг 5\~000,00 грн., яких було достатньою для придбання будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] за вказану суму, яка була встановлена за домовленістю. Після досягнення домовленості про придбання садиби, ще до укладення договорів купівлі-продажу за домовленістю із власницею [PERSON] , зробивши косметичний ремонт, [PERSON] переселився разом із своєю фактичною дружиною [PERSON] до придбаного будинку та почали там за спільні кошти та власними силами робити капітальний ремонт, який продовжувався протягом десяти років. Використовували для ремонту кошти по кредитним карткам, які надавались на підприємстві, та частиною коштів, які позивач отримав від продажу спадкової частини будинку. Кошти від продажу спадкової частини будинку були розподілені наступним чином: частину позивач передав доньці для ремонту будинку після пожежі, частину - на ремонт належного йому будинку, частину - на придбання автомобіля. За десять років із [PERSON] були виконані наступні ремонтні роботи: вирівнювання стін та стелі всередині будинку гіпсокартоном, наклейка шпалер, заміна підлоги по всьому будинку з використанням матеріалу ДВП та кахлі, заміна 5 старих дерев`яних вікон на пластикові, газифікація будинку, заміна пічного опалення на газове, ремонт, утеплення та фарбування усіх зовнішніх стін будинку фасаду будинку, буріння двох водяних свердловин, заведення води в будинок, організація водопостачання та каналізації, заміна дерев`яного паркану на євро паркан загальною довжиною 70 м, капітальний ремонт даху: демонтаж 4-х схилого даху із азбесто-шиферним покриттям, встановлення нових основних лаг та дерев`яної обрешітки для 2-х схилого даху, монтаж нового 2-х схилого даху з метало-черепичним покриттям, заміна дерев`яного надвірного туалету на цегляний. Державна реєстрація права власності придбаної нерухомості ( [ADDRESS] ) проведена за [PERSON] , як за власником, 11.11.2021 року згідно рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстраційним номером 2502750412020 об`єкта нерухомого майна (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), за реєстраційним номером 2502631912020 об`єкта нерухомого майна (земельна ділянка) державним реєстратором виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Т.О., що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копії яких додаються до позову. Згідно даних витягів та технічного паспорту опис об`єктів придбаної нерухомості наступний: земельна ділянка № [NUMBER] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0, 1200 га, кадастровий номер 1221455400:02:008:1045, що розташована на [ADDRESS] ; будинок садибного типу літера «А» з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається із житлового будинку літ. АІ, загальною площею 46,0 кв.м, житловою площею 16,8 кв. м, з прибудовою літ. а2, тамбуром літ. аЗ, верандою літ. а4; господарських будівель та споруд: літньої кухні-сараю літ. Б1, вбиральні літ. В1, погреба літ. Г1, сараю літ. Д1, погреба літ пг, сараю літ. Ж1, колодязя літ. К, огорож № 1-3. Технічний опис житлового будинку А1: 1-кухня, площею 7,2 кв. м, 2 - житлова кімната, площею 16,8 кв. м, 3-коридор, площею 5,9 кв. м, 4-тамбур, площею 6,6 кв. м, 5-веранда, площею 9,5 кв. м. Згідно звітів про експертну оцінку майна, проведених Дніпропетровською регіональною філією Центру ДЗК та товариством з обмеженою відповідальністю МЕТРСТАТГРУПП, ринкова вартість нерухомості складає: житлового будинку, загальною площею 46,0 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] , станом на 21 жовтня 2021 року - 431000,00 грн; земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1200 га, кадастровий номер 1221455400:02:008:1045, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , станом на 21 жовтня 2021 року - 28 236,00 грн. Загальна вартість нерухомості 459 236 грн. З вересня 2002 року позивач перестав проживати в квартирі [ADDRESS] , остаточно припинивши з відповідачкою спільне проживання та фактичні сімейно-шлюбні відносини. З цього часу наша сім`я остаточно припинила своє існування. Після цього, [PERSON] протягом кількох років намагався розірвати шлюб через органи реєстрації актів цивільного стану, але у зв`язку із тим, що у відповідачки не були впорядковані документи, сторонам відмовляли у прийомі документів. 29 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про розірвання шлюбу. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року у цивільній справі №205/5553/17 шлюб між ними було розірвано. Рішення набрало чинності 19 грудня 2017 року. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що фактично шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного домашнього господарства припинені з вересня 2002 року. 21 березня 2018 року виконавчим комітетом Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області за актовим записом №05 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно роз`яснень, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», спірний будинок та земельна ділянка, хоча і були придбані в період шлюбу, однак за особисті кошти, які були одержані позивачем в борг. У випадку придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, де майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі Факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. При вирішенні питання про належність майна потрібно з`ясовувати джерело походження коштів, за які було придбано спірні будинок та земельну ділянку і з врахуванням цього визначати Форму власності. Враховуючи приведені роз`яснення, наведені позивачем факти і надані докази, оскільки спірна нерухомість придбана Піддубним в шлюбі, але за його особисті кошти під час окремого проживання із відповідачкою, то вона є особистою власністю позивача. Ці кошти спочатку, після фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин та ведення спільного домашнього господарства із відповідачкою, були 03.09.2002 року отримані [PERSON] в борг, а потім 13.06.2003 року та 15.09.2004 року повністю повернуті мною, із особисто зароблених коштів позикодавиці [PERSON] . Окрім того, за наші спільні кошти із [PERSON] та нашою спільною працею після вселення в будинок в вересні 2002 року на протязі десяти років проведено капітальний ремонт, фактичне відновлення як будівель так і стану земельної ділянки, в результаті чого суттєво збільшилась їх вартість. Відповідачка ніякої - ні фінансової, ні особистою працею - участі у придбанні будинку та земельної ділянки не приймала. Первісній відповідачці було відомо про придбання [PERSON] в вересні 2002 року під час окремого проживання та припинення фактичних шлюбних відносин, будинку та земельної ділянки. Ніякої зацікавленості або претензій відносно цієї нерухомості на протязі 18 років - як до так і після розірвання шлюбу, знаючи, що в придбанні її вона ніякої участі не приймала, відповідачка не проявляла. Однак, скориставшись формальною необхідністю надати згоду на відчуження будинку та земельної ділянки у нотаріуса, оскільки договори купівлі-продажу нерухомості були укладені під час формального існування зареєстрованого шлюбу, первісна позивачка безпідставно вимагала від [PERSON] за надання згоди грошової компенсації, тому позивач вимушений звернутися за захистом своїх прав власника, оскільки суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при Фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного або особистого майна та його правовий режим у даній справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя, при його наявності, має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (аналогічні положення містить стаття 57 СК України). Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. В частині 2 зазначеної статті вказано, що суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю У країни» чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 24. 25.28 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Частиною першою статті 81 ППК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилюється як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зазначених вимог в позові вказані та надані належні та допустимі докази, які спростовують презумпцію поширення правового режиму спільного сумісного майна на придбані [PERSON] житловий будинок і земельну ділянку та свідчать, що це майно придбане позивачем у шлюбі, але за його особисті кошти, тому воно є його особистою власністю. Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19). За висновками Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19ї, постанова від 22 січня 2020 року: «… Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Вирішуючи спір, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира була набута у власність позивачем до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, в результаті відповідних правочинів приватизації, міни, купівлі-продажу належної йому нерухомості, за рахунок належних йому особистих коштів, а не створена спільними зусиллями ,чи спільною працею сторін, тому ОСОБА 1 є її єдиним власником. Суд першої інстанції при розгляді справи повинен був врахувати джерело походження коштів, за рахунок яких було придбано квартиру [ADDRESS] , що є предметом спору, навіть за умови придбання її під час перебування з [PERSON] в шлюбі, на що правильно звернув увагу суд апеляційної інстанції. Посилання в касаційній скарзі на те, що вказана частина квартири є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] є безпідставними та спростовуються вищенаведеними та встановленими судами обставинами. Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог. …». Щодо стверджень первісної позивачки, що позовна заява подана до суду до іншої особи, а також, що рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська не є чинним, суд зауважує, що Згідно актового запису № 355 від 22 лютого 1975 року, складеного Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00033120667 від 12 жовтня 2021 року, виданого Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), копію якого додано до позову. Зазначений актовий запис про реєстрацію шлюбу було зареєстровано в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян 18 січня 2012 року за № 00060015645 реєстратором Жовтневого відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. В цьому ж реєстраційному записі зазначено, що підставою розірвання шлюбу є рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2017 року у справі № 205/5553/17, як вбачається з рішення суду, в його резолютивній частині вказано: «Після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] залишити без змін». Отже, відповідно до вищевказаних актового запису про шлюб та рішення суду про розірвання шлюбу прізвище [PERSON] яке присвоєно їй після реєстрації шлюбу, після розірвання шлюбу залишилось « [PERSON] ». Різниця в прізвищах викликана в результаті можливої помилки, в результаті неправильно виконання перекладу запису прізвища первісної позивачки з російської на українську мову « [PERSON] » та записано в графі «прізвище» « [PERSON] » замість правильного перекладу цього прізвища українською мовою « [PERSON] ». Відповідачу було видано паспорт, згідно якого вона значиться як [PERSON] . Ухвалою суду від 24 листопада 2022 року за клопотанням доньки відповідача\~ [PERSON] [PERSON] , через канцелярію суду було подано клопотання про зупинення провадження у даній справі, у зв`язку зі смертю відповідачки по справі було зупинено провадження у до залучення до участі у справі правонаступника(ів) після смерті відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 10 травня 2023 року було витребувано\~у Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №2519). 29 травня 2023 року від Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , з якої вбачається, що єдиною спадкоємицею після первісної відповідачки є її донька - [PERSON] . Ухвалою суду від 06 липня 2023 року було залучено в якості правонаступника відповідача по цивільній справі №175/5194/21 (провадження №2/175/1490/21) за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин\~\~ [PERSON] (правонаступником відповідача [PERSON] ). Щодо заяви правонаступниці первісної відповідачки про застосування позовної давності, слід зауважити наступне. Відповідно до\~Постанова КЦС\~ВС від\~12.05.2022\~в справі\~№ 212/10842/19, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини перша - друга статті 20 СК України). Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України). Тобто підставою для звернення до суду була відмова первісної позивачки від надання згоди на відчуження спірного майна. Дізнавшись про неможливість здійснення відчуження майна позивач звернувся до суду. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, мають можливість скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. У суду немає підстав не враховувати надані позивачем докази, які підтверджують придбання спірного майна ним самостійно та приведенні його до ладу разом із [PERSON] . Згідно ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Отже з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 4 592,36 грн., за дві вимоги немайнового характеру. Суд, дослідивши матеріали справи, наявні у справі докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: approved