Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

20 грудня 2025 р. позивач, [PERSON] звернулася до суду з із даним позовом, яким, із урахуванням уточненої позовної заяви від 20.01.2025 р., просила встановити факт родинних відносин між позивачем та [PERSON] , [INFO] , курсантом навчального взводу навчальної роти навчального батальйону шкоди індивідуальної підготовки військової частини [NUMBER] , котрий помер [INFO] внаслідок гострої серцевої недостатності, посилаючись на те, що позивач є його рідною матір`ю. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від відповідача, [PERSON] , відзиву не надійшло, причини неявки до суду не повідомлено. 25.03.2025 р. відповідачем було подано наяву про розгляд справит без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Треті особи [INFO] та Перша павлоградська державна нотаріальна контора до судового засідання не з`явилися, причин неявки не повідомили. 13.01.2025 р. представником комплектування та соціальної підтримки та Першої павлоградської державної нотаріальної контори було подано про розгляд справи без його присутності. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач, [PERSON] , народила сина [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. У 2004 році син позивача уклав шлюб, змінивши прізвище на [PERSON] (прізвище дружини), однак у свідоцтві про шлюб допущено помилки: прізвище записано як « [PERSON] » та дата народження вказана як [INFO] замість [INFO] . Після розірвання шлюбу син позивача проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем, [PERSON] , від цього союзу народився син [PERSON] , [INFO] . У 2024 році [PERSON] був призваний за мобілізацією до військової частини [NUMBER] , де проходив службу як курсант навчального взводу. [INFO] він помер унаслідок гострої серцевої недостатності, що підтверджується сповіщенням про смерть № [NUMBER] від 22.11.2024 та свідоцтвом про смерть(а.с.16-17). Позивач ховала сина за власний рахунок, що підтверджується відповідними документами (а.с.18). Позивачу необхідно встановити факт родинних відносин із сином для призначення виплат та пільг як матері військовослужбовця, а також для оформлення права на спадщину після його смерті. Звернення до нотаріуса виявилося неможливим через відсутність документального підтвердження родинних зв`язків у зв`язку з помилками в документах та зміною прізвища сина. Факт родинних відносин між позивачем та її сином випливає із сукупності відомостей, що підтверджуються наданими позивачем копіями документів: свідоцтва про народження сина, свідоцтва про шлюб, трудової книжки, паспорта, свідоцтва про смерть, а також довідкою з місця проживання, яка засвідчує спільне проживання позивача з сином за однією адресою. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, якщо цей факт породжує юридичні наслідки, зокрема для оформлення права на спадщину чи пенсію. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються справи про підтвердження юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи. Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо: такі факти породжують юридичні наслідки; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості підтвердити факт; встановлення факту не пов`язане з подальшим вирішенням спору про право. Судом встановлено, що у даній справі фактично відсутній спір про право, а встановлення факту родинних відносин необхідно позивачу для реалізації її майнових та соціальних прав, що не виключає розгляд заявленої позивачем вимоги у позовному провадженні, зважаючи на наступне. У відповідності до положень ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до\~визначених законом процедур судочинства. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Позов це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Як роз`яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 N 2 суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «суд знає закони». Застосування цього принципу судом не є безмежним. Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та інших. Принцип «суд знає закони», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.09.2024 у справі № 278/2111/23 (провадження № 61-5586 св 24). За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу. Так, закон не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) порушення, яким чином воно негативно позначилось на правах особи, яка звертається з позовом, яким чином може бути відновлено порушене право. Зміст та обсяг порушеного права та викладення обставин, якими воно підтверджується, в кожному конкретному випадку можуть різнитися, але принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові межі події порушення, нормативне регулювання спірних відносин, а також обставини, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних із визнанням позовної заяви прийнятною/неприйнятною. (Постанова ВП ВС від 26.09.2024 №990/220/24) Від змісту позовних вимог залежить і позиція відповідача, котрий, як і позивач, має право на судовий захист, для реалізації якого має бути обізнаний з тим, які вимоги до нього заявлені, з яких підстав і якими доказами це підтверджується. Вимоги щодо дотримання процесуального порядку форми та змісту позовної заяви позивачем дотримані. Зважаючи на те, що окремому провадженню не властива така засада цивільного судочинства, як змагальність сторін (ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України), встановлення факту родинних відносин саме у порядку позовного провадження є процесуальним правом позивача та відповідає потребі повного та належного встановлення обставин справи та перевірки їх доказами. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, а і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року). У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванилес проти Іспанії»). ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог. Згідно положень ч.4 ст. 200 та ч.4 ст.206 ЦПК України суд у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. При цьому те, що [PERSON] , [INFO] який помер [INFO] , був курсантом навчального взводу навчальної роти навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини [NUMBER] , а причиною смерті була гостра серцева недостатність, є контекстними обставинами даної справи, а не фактом, який має юридичне значення та підлягаю встановленню у судовому порядку. На підставі викладеного,

Outcome: partial