Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

У липні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття, а також на неї у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною трирічного віку. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що з 23.11.2023 сторони у справі перебувають у шлюбі та є батьками [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між ними не склалося, відповідач здійснює фізичне та моральне насильство відносно неї, у зв`язку з чим органами поліції приймалися термінові заборонні приписи. На даний час сторони разом не проживають, між ними не досягнуто добровільної угоди про розмір та порядок сплати аліментів на дитину, позивачу не відомо місце роботи та розмір доходу відповідача. [PERSON] ухиляється від свого обов`язку щодо утримання малолітнього сина, не піклується про його моральний, фізичний та психічний розвиток. Позивач самостійно забезпечити належний рівень утримання дитини не в змозі, оскільки здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трьох років, позбавлена можливості працювати, отримує лише соціальні виплати (допомогу при народженні дитини), тому просить позов задовольнити. Відзив на позовну заяву відповідач не подавав. 03.10.2024 від відповідача [PERSON] до суду надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2025 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження повернуто заявнику. Сторони у судове засідання 04.03.2025 не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник позивача адвокат Макєєнко О. В. подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позов просив задовольнити. Від представника\~відповідача адвоката Цимбала\~С.\~Ю.\~надійшло клопотання\~про відкладення\~розгляду справи,\~у зв`язку\~з тим,\~що 25.02.2025\~ [PERSON] подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 10.02.2025 про повернення зустрічної позовної заяви та за інформацією Одеського апеляційного суду матеріали справи витребувано із суду першої інстанції. Вважає, що розгляд даної справи має бути відкладено до перегляду апеляційним судом питання щодо наявності підстав для розгляду в межах цієї справи зустрічного позову. Крім того, посилався на неможливість його явки в судове засідання у зв`язку з його участю як захисника особи в судовому засіданні в Київському районному суді м. Одеси під час розгляду кримінальної справи. Оцінивши арґументи\~відповідача,\~викладені у\~клопотанні про\~відкладення розгляду\~справи,\~суд зазначає,\~що подання\~відповідачем апеляційної\~скарги на\~ухвалу суду\~про повернення\~зустрічної позовної\~заяви не\~перешкоджає подальшому\~розгляду справи\~та не\~є підставою\~для відкладення\~її розгляду.\~Крім того,\~зі змісту\~підпункту 15.10\~пункту 15\~розділу XІІІ\~ЦПК України\~слідує,\~що у\~разі подання\~апеляційної скарги\~на ухвалу\~про повернення\~зустрічного позову до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються копії матеріалів, необхідних для розгляду скарги. Щодо посилань представника відповідача про неможливість його явки в судове засідання у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, то такі доводи не підтверджені жодними доказами. Статтею 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи у судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, зокрема: 1) неявка у судове засідання учасника справи щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Обґрунтовуючи підстави для відкладення розгляду справи представник відповідача не наводить обставин, за яких розгляд справи є неможливим, а наведені ним обставини не свідчать про неможливість розгляду справи. Разом з тим, як зазначено у постанові Верховного Суду від 07.07.2022 № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Судом не встановлено неможливості розгляду справи за наведених обставин, тому враховуючи зазначене в сукупності суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 зазначено, що у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 27.03.2025. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. [PERSON] та [PERSON] з 23 листопада 2023 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 23.11.2023, виданим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24 листопада 2023 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Дитина проживає з позивачем, що не заперечувалося відповідачем. Положеннями частини другої статті 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частин першої та другої статті 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Норми національного та міжнародного права вказують на те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні стояти понад усе, дитині має забезпечується такий захист, який є необхідним для її благополуччя. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом частини третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з частиною першою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на дитину у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зважаючи на те, що відповідач за віком є працездатним, має задовільний стан здоров`я, відомостей про перебування на його утриманні інших осіб матеріали справи не містять, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на сина в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Крім того, частиною першою статті 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до положень ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. За змістом ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Суд вважає, ураховуючи наявність у позивача обов`язку по сплаті аліментів на дитину, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на позивача у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно до досягнення дитиною трьох років, такий розмір аліментів є обґрунтованим та таким, що визначений згідно з принципами справедливості та розумності, враховуючи обставини справи. На підставі викладеного, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір, від сплати якого позивач була звільнена відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved