Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із 1/2 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач претендує на 1/3 вказаного спадкового майна, що становить 1/6 частину від цілої квартири, як спадкоємець за законом, оскільки являється донькою померлої. Родинність підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Вказана квартира відносилась до спільної сумісної власності подружжя батьків позивачки, [PERSON] та [PERSON] , так як була придбана ними в період їх шлюбу (шлюб тривав з 08.01.1972 року до смерті [PERSON] , [INFO] ) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06.05.1992 року державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Шкробинець Й.Й. На день смерті матері і до лютого 2008 року позивачка проживала у вказаній квартирі разом із своїм батьком [PERSON] та сестрою [PERSON] . І позивачка, і відповідачі знали, що всі вони прийняли спадщину після смерті [PERSON] , так як вступили в управління та володіння спадковим майном. Всі на рівних умовах підтримували квартиру в належному стані, разом оплачували за комунальні послуги, проводили поточні ремонти, купували необхідні речі. За таких умов позивачка вважає себе такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері фактично. 23.02.2008 року позивачка уклала шлюб із [PERSON] та переїхала проживати до нього. Батько із сестрою продовжили проживати в цій квартирі. Влітку цього року батько позивачки [PERSON] повідомив її, що [PERSON] не впускає його з онуком (сином позивачки) до квартири та повідомила, що це її власність і він більше немає права там проживати. Позивач намагалась пояснити своїй сестрі, що вона також прийняла спадщину після смерті матері (оскільки проживала там на день її смерті), і так як ця квартира є спільною сумісною власністю батьків, то вона (позивачка має 1/6 частку цієї квартири). Але, [PERSON] повідомила, що її також недопустить до квартири, бо вона там одноособовий власник. Після чого, позивачка з відповідачем [PERSON] разом пішли до нотаріуса, де позивачка дізналась, що [PERSON] подарував цілу квартиру [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого 19.04.2013 року приватним нотаріусом Шкарампота В.Д. Позивач також зверталась до державного нотаріуса Турчин В.Ф. для заведення спадкової справи після смерті матері [PERSON] та подальшого оформлення права на спадщину на належну їй 1/6 частку квартири. Позивач надала нотаріусу документи, що підтверджують її родинний зв`язок із спадкодавцем, а також документи, які підтверджують, що вищевказана квартира відносилась до спільної сумісної власності подружжя її батьків. Нотаріус оглянула документи, вивчила відомості, що знаходяться в державних реєстрах, і повідомила, що не може видати свідоцтво на спадщину в зв`язку з відсутністю документа, який би підтверджував факт проживання [PERSON] у спадковій квартирі за адресою: [ADDRESS] ; також нотаріус вказала, що спадкова квартира була придбана під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] та відносилась до спільної сумісної власності подружжя. Однак, за життя частка [PERSON] у спільній сумісній власності на квартиру визначена не була. Окрім того, нотаріус зазначила, що в Державному реєстрі речових прав міститься інформація про те, що квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , відчужена [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого Шкарампота В.Д., приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу 19 квітня 2013 року за реєстровим №222. В зв`язку з наведеним нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17.10.2023 року, якою постановила відмовити [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв`язку з тим, що остання спадщину не прийняла (немає документального підтвердження вступу в управління та володіння спадковим майном); не надала документ, що підтверджує виникнення у [PERSON] права власності на 1/2 частку квартири; вказана квартира на даний час відчужена третій особі. За таких обставин позивачка змушена була звернутися до суду з позовом про встановлення факту вступу [PERSON] в управління та володіння спадковим майном після смерті [PERSON] ; визначення частки померлої в спільному сумісному майні (спадковій квартирі); визнання недійсним договору дарування квартири, посвідченого Шкарампота В.Д., приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу 19.04.2013 року за реєстровим №222 та визнання права власності на 1/6 частин квартири в порядку спадкування за законом. Позивач вважає, що спадщину після смерті матері вона прийняла, тому що на день її смерті, [INFO] , і до лютого 2008 року позивачка проживала у вказаній квартирі, разом із своїм батьком [PERSON] та сестрою [PERSON] . Всі вони на рівних умовах підтримували квартиру в належному стані, брали участь в оплаті комунальних послуг, проводили поточні ремонти, купували необхідні речі. Потім, 23.02.2008 року позивачка уклала шлюб із [PERSON] та переїхала проживати до нього. Батько із сестрою продовжили проживати в цій квартирі. Документально підтвердити вказаний факт вона не може, оскільки відповідачка [PERSON] утримує в себе будинкову книгу, де містяться записи про зареєстрованих осіб. У ЦНАП Хустської міської ради, [PERSON] повідомили, що видати довідку про те, що вона була зареєстрована в спадковій квартирі станом на 29.05.1998 року було б можливо, якби вона пред`явила будинкову книгу, тому що в реєстрі відомості відсутні. Адвокатом позивачки було подано адвокатський запит до Хустської міської ради щодо надання інформації: довідки про місце (адресу) реєстрації на день смерті [PERSON] , смерть якої настала [INFO] про зареєстрованих з нею в одному приміщенні осіб (на день її смерті); довідку про місце (адресу) реєстрації у 1998-1999 роках у тому числі, станом на 29.05.1998 року, [PERSON] , [INFO] ; довідку про те, хто був зареєстрований станом на 29.05.1998 року за адресою: [ADDRESS] . Листом Відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Хустської міської ради від 06.11.2023 року №1598/1 09-05, що надійшов у відповідь на адвокатський запит, повідомлено, зокрема, що відомості стосовно запитуваної інформації згідно картотеки реєстраційного обліку та реєстру територіальної громади відсутні. Також, було подано адвокатський запит до Головного управління ДМС в Закарпатській області про надання інформації про зареєстрованих осіб станом на 29.05.1998 року за адресою: [ADDRESS] . Листом ГУ ДМС України в Закарпатській області від 06.11.2023 року №2101.03.7- 10713/2101.01.-23, що надійшов у відповідь на адвокатський запит повідомлено, що надати інформацію про зареєстрованих осіб станом на 29.05.1998 року за адресою: [ADDRESS] неможливо у зв`язку з відсутністю такої інформації. Разом з тим, актовому записі про реєстрацію шлюбу позивачки міститься інформація про те, що на день реєстрації її шлюбу вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Підтвердити також вказану інформацію, а саме той факт, що [PERSON] до дня смерті [PERSON] та після її смерті до лютого 2008 року постійно проживала та користувалась квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка відносилась до спільної сумісної власності подружжя спадкодавця та відповідача 1, та 1/2 частина якої відноситься до спадкового майна, зможуть свідки: [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ., а також відповідач [PERSON] , [PERSON] , [ADDRESS] . Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] . Відповідно до даних правовідносин необхідно застосовувати Розділ VІІ Спадкове право ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Враховуючи, що позивачка проживала в тій же квартирі та користувалася нею 9 років після смерті спадкодавця, і користувалась тими ж речами і предметами, що раніше належали спадкодавцеві, вона є такою, що фактично вступила в володіння спадковим майном. Адже, під фактичним вступом спадкоємця в управління або володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця з управління, розпорядження і використання майна, підтримання його в належному стані, тощо. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затверджена наказом Міністерства юстиції Української РСР N45/5 від 31.10.1975 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Щодо вимоги про визначення частки померлої [PERSON] в спільному сумісному майні, позивачка зазначає наступне. В п. 1.2 Договору дарування квартири, укладеного між [PERSON] ( Дарувальником ) та [PERSON] (Обдарована), посвідченого Шкарампота В.Д. приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу 19.04.2013 року за реєстровим №222, вказано, що предметом цього Договору є квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В п. 1.3 цього ж Договору вказано: " зазначена квартира належить Дарувальнику на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Шкробинець Й.Й. 06 травня 1992 року за р.№2-1333. Право власності на цю квартиру на підставі вищезгаданого документа зареєстроване за ним міжрайонним малим виробничим підприємством технічної інвентаризації Закарпатської області 13 травня 1992 року, номер запису 3543, в книзі: 19. Проведено державну реєстрацію права власності на цю квартиру за Дарувальником в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номер:2672535 від 19.04.2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 45891421108. У позивачки є завірена нотаріусом копія договору дарування квартири від 19.04.2013 року, яку їй передав відповідач. Оригінал цього Договору знаходиться у відповідача та приватного нотаріуса Шкарампоти В.Д. Також, у державного нотаріуса Шкарампоти В.Д. знаходиться Договір купівлі-продажу квартири від 06.05.1992 року, документ, що підтверджує реєстрацію права власності на квартиру міжрайонним малим виробничим підприємством технічної інвентаризації Закарпатської області 13.05.1992 року, та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2672535 від 19.04.2013 року. Так як шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 08.01.1972 року і тривав аж до смерті [PERSON] , [INFO] , то очевидно, що спадкова квартира була придбана подружжям [PERSON] у період їх спільного шлюбу та спільними зусиллями та була їх спільним сумісним майном. З огляду на вищезазначені обставини, враховуючи норми ст. 22,28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, норми якого діяли в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , кожному з них належало по 1/2 частини набутої під час шлюбу квартири [ADDRESS] . За таких обставин, позивачка має право на успадкування нею 1/6 частини (за умови, що спадщину прийняли 3 спадкоємці та вона складається з 1/2 частини квартири), набутої [PERSON] у шлюбі, в порядку спадкування за законом після її смерті. Враховуючи, що позивачка вступила в управління та володіння спадковим майном та прийняла спадщину, фактично вона є співвласником спадкового майна з моменту прийняття спадщини. Відповідачам цей факт повинен бути відомий, оскільки вони всі разом проживали із спадкодавцем до її смерті і після, і знали цю інформацію. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (який діяв на момент відкриття спадщини) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. За таких обставин позивачка має право на успадкування 1/3 частини спадкового майна, яке складається з 1/2 частини вищевказаної квартири. Проте, позивачка не може оформити у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину спадкового майна, що складається з 1/2 частки квартири, через те, що таємно від неї відповідачами було укладено оспорюваний Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу 19.04.2013 року за реєстровим №222, за яким спадкова квартира була відчужена повністю [PERSON] . Позивачка вважає, що вказаний Договір дарування квартири є недійсним тому, що відповідач [PERSON] не мав права відчужувати цю квартиру як свою особисту приватну власність. А відповідачка [PERSON] , знаючи, що майно не є особистою приватною власністю [PERSON] , а відноситься до спільної сумісної власності її батьків та 1/2 частина квартири підлягає спадкуванню після смерті матері, діяла недобросовісно. Такими діями відповідачів порушене право позивачки [PERSON] як спадкоємця за законом першої черги на спадкування 1/3 частини у спадковому майні, яке залишилося після смерті її матері [PERSON] та відповідно право власності на спадкове майно. В силу ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи вищевикладені обставини, позивачка вважає, що оспорюваний Договір дарування квартири повинен бути визнаний недійсним. За вищевказаних підстав та обставин, а саме, прийняття спадщини позивачкою після смерті [PERSON] , права позивачки на спадкування в першій черзі за законом, належність спадкодавцю 1/2 частки квартири, позивачка просить суд визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування за законом. У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР , прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ч. 5 ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. В судове засідання 24.03.2025 року позивачка [PERSON] та її представник Порхун О.П. не з`явилися. Представник позивача - адвокат Порхун О.П. подала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає. Крім того подав до суду письмові пояснення по справі, згідно яких підтвердив обставини та факти, що викладені в позовній заяві. Його дочка [PERSON] дійсно була зареєстрована та проживала в квартирі, яка розташована за адресою [ADDRESS] , на день смерті його дружини [PERSON] , яка померла [INFO] , та після її смерті. Також на той момент в цій квартирі проживав він та його дочка [PERSON] . Всі вони втрьох користувалися цією квартирою як до смерті його дружини, так і після смерті, користувалися речами, які були в квартирі. [PERSON] брала безпосередню участь під час проведення поточного ремонту квартири, в оплаті комунальних послуг. Використовувала квартиру як своє житло. [PERSON] проживала у вказаній квартирі після смерті [PERSON] до 2008 року. Відповідач не заперечує той факт, що вказана квартира придбана у їх з [PERSON] шлюбі та відносилась до спільної сумісної власності подружжя. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Кузнєцов М.О. в судове засідання не з`явилися. Адвокат Кузнєцов М.О. вчергове (в сьомий раз) подав до суду заяву про відкладення розгляду справи. Просив відкласти розгляд справи на інший термін через його зайнятість у розгляді іншої справи в Закарпатському апеляційному суді. Відзиву, заперечень, письмових пояснень і жодних доказів у справі за весь час розгляду справи, а саме з 29.12.2023 року по 24.03.2025 року, сторона відповідача не подала. Тобто, сторона відповідача свідомо не скористалася вказаним своїм процесуальним правом. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. Крім того, як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії). Відповідно до пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстави першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Із наведеної вище норми процесуального права слідує, що заява сторони про відкладення розгляду справи не є безумовною підставою для такого відкладення. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховним Судом 04 серпня 2021 року у справі №758/6018/19. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушення ч.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України». Відповідно до ст.210 ЦПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Чергову неявку сторони відповідача в судове засідання та подання заяви про відкладення розгляду справи, неподання відзиву та письмових доказів, суд розцінює як затягування розгляду справи і на підставі наведеного, враховуючи необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, з метою недопущення порушення прав сторін у справі, суд приходить висновку про розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши докази по справі, заслухавши пояснення сторони позивача, свідків, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із 1/2 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] має право на 1/3 вказаного спадкового майна, що становить 1/6 частину від цілої квартири, як спадкоємець за законом, оскільки є донькою померлої, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Вказана квартира відносилась до спільної сумісної власності подружжя батьків позивачки, [PERSON] та [PERSON] , так як вона була придбана ними в період їх шлюбу (шлюб тривав з 08.01.1972 року до смерті [PERSON] , [INFO] ) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06.05.1992 року державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Шкробинець Й.Й. На день смерті матері і до лютого 2008 року позивачка [PERSON] проживала у вказаній квартирі, разом із своїм батьком [PERSON] та сестрою [PERSON] . І позивачка, і відповідачі прийняли спадщину після смерті [PERSON] , так як вступили в управління та володіння спадковим майном. Всі на рівних умовах підтримували квартиру в належному стані, разом оплачували за комунальні послуги, проводили поточні ремонти, купували необхідні речі. За таких умов позивачка є такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері фактично. Наведені обставини щодо фактичного прийняття спадщини позивачкою після смерті матері підтвердив у письмовій заяві відповідач по справі [PERSON] 23.02.2008 року позивачка уклала шлюб із [PERSON] та переїхала проживати до нього. Батько із сестрою продовжили проживати в цій квартирі. Відповідача [PERSON] не допускає позивачку до квартири, пояснюючи це тим, що вона є одноособовим власником квартири. Після цього позивачка дізналась у нотаріуса, що [PERSON] подарував цілу квартиру [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого 19.04.2013 року приватним нотаріусом Шкарампота В.Д. Позивачка також зверталась до державного нотаріуса Турчин В.Ф. для заведення спадкової справи після смерті матері [PERSON] та подальшого оформлення права на спадщину на належну їй 1/6 частку квартири. Позивач надала нотаріусу документи, що підтверджують її родинний зв`язок із спадкодавцем, а також документи, які підтверджують, що вищевказана квартира відносилась до спільної сумісної власності подружжя її батьків. Нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17.10.2023 року, якою постановила відмовити [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв`язку з тим, що остання спадщину не прийняла (немає документального підтвердження вступу в управління та володіння спадковим майном); не надала документ, що підтверджує виникнення у [PERSON] права власності на 1/2 частку квартири; вказана квартира на даний час відчужена третій особі - [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого Шкарампота В.Д., приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу 19 квітня 2013 року за реєстровим №222 . Суд вважає, що спадщину після смерті матері позивачка прийняла, тому що на день її смерті, [INFO] , і до лютого 2008 року проживала у вказаній квартирі разом із своїм батьком [PERSON] та сестрою [PERSON] . Всі вони на рівних умовах підтримували квартиру в належному стані, брали участь в оплаті комунальних послуг, проводили поточні ремонти, купували необхідні речі. 23.02.2008 року позивачка уклала шлюб із [PERSON] та переїхала проживати до нього. Батько із сестрою продовжили проживати в цій квартирі. У актовому записі про реєстрацію шлюбу позивачки міститься інформація проте, що на день реєстрації її шлюбу вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні свідок [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] пояснила суду, що [PERSON] , яка проживала за адресою [ADDRESS] померла давно (у 1998 році). Її чоловік - [PERSON] з дітьми залишилися проживати у квартирі. [PERSON] до укладення шлюбу проживала у вказаній квартирі, а потім переїхала. Свідок [PERSON] пояснив суду, що з сім`єю [PERSON] проживали дружньо по-сусідству. Дітей [PERSON] знає з дитинства. Його дружина померла давно. Після смерті матері [PERSON] залишилася проживати у квартирі до свого весілля. Свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] отримав квартиру [ADDRESS] . Його дружина померла давно. Після її смерті всі інші члени сім`ї залишилися проживати у вказаній квартирі. Свідок [PERSON] пояснив суду, що проживає по-сусідству з сім`єю [PERSON] . Після смерті дружини батько з дітьми залишилися проживати у квартирі. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] . Відповідно до даних правовідносин необхідно застосовувати Розділ VІІ Спадкове право ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з ч.1 ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Стаття 549 ЦК УРСР передбачає дії, що свідчать про прийняття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Враховуючи, що позивачка проживала у спірній квартирі та користувалася нею та речами, що раніше належали спадкодавцеві на протязі 9 років після смерті спадкодавця, вона є такою, що фактично вступила в володіння спадковим майном. Адже, під фактичним вступом спадкоємця в управління або володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця з управління, розпорядження і використання майна, підтримання його в належному стані, тощо. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затверджена наказом Міністерства юстиції Української РСР N45/5 від 31.10.1975 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. В п. 1.2 Договору дарування квартири, укладеного між [PERSON] ( Дарувальником ) та [PERSON] (Обдарована), посвідченого Шкарампота В.Д., приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу 19.04.2013 року за реєстровим №222, вказано, що предметом цього Договору є квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В п. 1.3 цього ж Договору вказано: " зазначена квартира належить Дарувальнику на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори Шкрьобинець Й.Й. 06 травня 1992 року за р.№2-1333; право власності на цю квартиру на підставі вищезгаданого документа зареєстроване за ним міжрайонним малим виробничим підприємством технічної інвентаризації Закарпатської області 13 травня 1992 року, номер запису 3543, в книзі: 19. Проведено державну реєстрацію права власності на цю квартиру за Дарувальником в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номер: 2672535 від 19.04.2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 45891421108. Так як шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 08.01.1972 року і шлюб тривав аж до смерті [PERSON] [INFO] , то спадкова квартира була придбана подружжям [PERSON] у період їх спільного шлюбу та була їх спільним сумісним майном. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч.1 ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. З огляду на вищезазначені обставини, враховуючи норми ст. 22,28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, норми якого діяли в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , кожному з них належало по 1/2 частини набутої під час шлюбу квартири [ADDRESS] . За таких обставин суд приходить висновку, що позивачка має право на успадкування нею 1/6 частини (оскільки спадщину прийняли 3 спадкоємці та вона складається з 1/2 частини квартири) квартири, набутої [PERSON] у шлюбі, в порядку спадкування за законом після її смерті. Враховуючи, що позивачка вступила в управління та володіння спадковим майном та прийняла спадщину, фактично вона є співвласником спадкового майна з моменту прийняття спадщини. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (який діяв на момент відкриття спадщини) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. За таких обставин позивачка має право на успадкування 1/3 частини спадкового майна, яке складається з 1/2 частини вищевказаної квартири. Проте, позивачка не може оформити у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину спадкового майна, що складається з 1/2 частки квартири, через те, що відповідачами без її відома було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу 19.04.2013 року за реєстровим №222, за яким спадкова квартира була відчужена повністю [PERSON] . В силу ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з положеннями ч.ч.1-3, 5 і 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України). Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Враховуючи вищевикладені підстави та обставини, а саме: прийняття спадщини позивачкою після смерті [PERSON] , права позивачки на спадкування в першій черзі по закону, належність спадкодавцю 1/2 частки квартири, оспорюваний договір дарування квартири необхідно визнати недійсним. Даний договір порушує права позивачки на спадкове майно. У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР , прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ч. 5 ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Частинами 6, 7 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статей 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. На підставі наведеного позовні вимоги про встановлення факту прийняття спадщини, визначення частки у праві спільної сумісної власності, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом, підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання про стягнення судових витрат позивач не ставить.

Outcome: approved