Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

02.12.2025 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Так, зі змісту позову вбачається, що 25.01.2022 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір за №25.01.2022-100004943, відповідно до умов якого, відповідачу було надано кредит у розмірі 10 000 грн., строком на 42 дні. Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Проценти розраховуються шляхом множення кредиту (залишку кредиту у разі його дострокового часткового повернення) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді. Відповідно до договору від 25.01.2022 та квитанції про перерахунок коштів, кредитодавцем надано позичальнику кредит у розмірі 10 000 грн. Отже, ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконано в повному обсязі. У свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату подання позовної заяви утворилась заборгованість у розмірі 13 100 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10 000 грн. та по процентам в розмірі 3 100 грн., чим порушуються права та інтереси позивача. З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «Споживчий центр» в особі представника Мохир Я.В. просить стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитним договором, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою суду від 18.12.2024 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання. У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Разом з позовною заявою представником позивача заявлено клопотання, в якому позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, висловлено прохання щодо проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на ухвалення заочного рішення суду. На момент ухвалення судового рішення від сторони позивача жодних заяв, клопотань не надходило. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судових засідань повідомлявся шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за адресою проживання, шляхом направлення SMS-повідомлення про виклик до суду на номер мобільного телефону, вказаний у матеріалах позовної заяви, а також шляхом публікації оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Вишгородського районного суду Київської області. 20.03.2025 року, до початку судового засідання, від відповідача до суду спрямована заява, в якій останній вимоги банку визнав та просив розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотань позивача та відповідача про проведення судового розгляду за їх відсутності, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України - у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків: Так, відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦК України - цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 1054 ЦК України наголошує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України - процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України наголошує, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України - правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України зазначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Так, у Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі за №561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, ст. 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі за №732/670/19, від 23.03.2020 року у справі за №404/502/18, від 07.10.2020 року за №127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» - електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Згідно вимог ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» - пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Зі змісту ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» слідує, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно Постанови КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі за №524/5556/19 - оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. За результатами дослідження Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки кредитного договору, відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору за №25.01.2022-100004943 від 25.01.2022 року, інформаційного повідомлення позичальника, витягу з інформаційно-телекомунікаційної системи товариства щодо введення одноразового ідентифікатора електронного підпису - судом встановлено, що 25.01.2022 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір за №25.01.2022-100004943. Укладання кредитного договору здійснювалося в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, шляхом направлення в електронний кабінет [PERSON] відповідного електронного повідомлення про пропозицію укласти кредитний договір на запропонованих умовах. Авторизація відповідача в електронному кабінеті інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, а також ідентифікація його особи здійснювалися за допомогою системи ідентифікації BankID НБУ. Аналіз змісту укладеного між сторонами кредитного договору від 25.01.2022 року дає можливість зробити висновок, що з боку ТОВ «Споживчий центр» договір підписано уповноваженою особою, шляхом накладення електронного підпису. У свою чергу, з боку [PERSON] кредитний договір підписаний шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису D675, що був направлений товариством на його номер телефону, вказаний в анкеті позичальника. Надані суду документи підтверджують факт авторизації відповідача в особистому кабінеті в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, факт ідентифікації його особи, факт ознайомлення з офертою щодо укладення кредитного договору та її повного і безумовного прийняття, а також факт отримання та введення одноразового ідентифікатора в якості накладення електронного підпису на кредитний договір. А відтак, 25.01.2022 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем в електронній формі було укладено зазначений кредитний договір. Пропозиція щодо укладення кредитного договору, заявка кредитного договору, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору, які становлять частини кредитного договору, містять вичерпну інформацію щодо розміру реальної процентної ставки, реальних витрат за кредитом, реальної вартості наданого кредиту та іншу інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який надається відповідачці. Так, відповідно до умов вказаного кредитного договору від 25.01.2022 року позивач взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит у розмірі 10 000 грн., шляхом перерахування вказаної суми грошових коштів на електронний платіжний засіб [PERSON] . Датою надання кредиту визначено 25.01.2025 року, строк кредитування визначено в 42 дні з дати його надання. Процентну ставку сторонами погоджено двох типів: процентна ставка «Економ» у розмірі 2% за один день протягом первинного періоду, який становить 14 днів з дня його надання; процентна ставка «Стандарт» у розмірі 3% за один день користування кредитом після закінчення первинного періоду. З квитанції за №1894919945 від 25.01.2022 року вбачається, що ТОВ «Споживчий центр», на виконання умов кредитного договору здійснило переказ грошових коштів у сумі 10 000 грн. на електронний платіжний засіб відповідача, що був вказаний ним при укладенні кредитного договору. З квитанції вбачається, що призначенням переказу грошових коштів у сумі 10 000 грн. зазначається видача кредиту за договором №25.01.2022-100004943. Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за кредитним договором виконало належним чином, надавши у розпорядження відповідача погоджену суму грошових коштів у якості кредиту. У свою чергу, з довідки-розрахунку заборгованості про стан заборгованості за вказаним кредитним договором судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення наданого кредиту, сплати процентів за користування ним не виконав у повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 13\~100 грн., з яких: 10 000 грн. основний борг; 3\~100 грн. заборгованість за процентами. Так, згідно вимог ст. 610 ЦК України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 612 ЦК України зазначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення відповідачем свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Зважаючи на умови кредитування, визначені в кредитному договорі, враховуючи погоджений строк кредитування, тип та розмір процентної ставки і порядок її застосування, суд погоджується з наданим стороною позивача розрахунком заборгованості, вважає його правильним та обґрунтованим. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі за №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі за №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі за №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі за №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі за №129/1033/13-ц. Такий підхід також узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" суд наголошує, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом». Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено факт укладення кредитного договору з відповідачем, доведено факт порушення ним свого зобов`язання з повернення кредитних коштів, а також доведено і обґрунтовано виникнення заборгованості у загальному розмірі 13 100 грн. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Так, з позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви в сумі 2 422 грн. 40 коп. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час ч. 1 ст.\~142\~ЦПК передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд, у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, про що вказав у поданій до суду заяві, то з нього підлягає стягненню на користь позивача половина сплаченого ним судового збору, а решта поверненню з державного бюджету. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved