Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-25 00:00:00

Адвокат Пахомова Д.М., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Свої вимоги мотивувала тим, що з 28 серпня 2020 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року розірваний. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що дитина проживає разом з матір`ю. Враховуючи інтереси дитини, вважає, що після розірвання шлюбу місце проживання дитини необхідно визначити разом з нею, у зв`язку із чим звернулася з відповідним позовом до суду. Просить суд стягнути аліменти на утримання сина та на її утримання, оскільки відповідач не надає матеріальної допомоги, що вимусило її звернутися до суду. Ухвалою суду від 05 листопада 2024 року відкрито провадження у даній справі та постановлено провести її розгляд в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. 18 листопада 2024 року відповідач подав до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за відсутності відповідача, в якій не заперечував проти позову, оскільки погоджується з вимогами про визначення місця проживання сина та згоден виплачувати аліменти у розмірі, що вказані в позовній заяві. Ухвалою суду від 05 грудня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] адвокат Зеркін А.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. При цьому зазначив, що відповідач визнав позов, а тому наявні підстави для задоволення такого. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, повідомлений про час та місце розгляду справи у встановленому порядку, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, де просив позов задовольнити. Представники третіх осіб у судове засідання не прибули, у матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи у відсутність представників Виконкомів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Суд встановив, що з 28 серпня 2020 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року було розірвано. (а. с. 6, 24-25) Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . (а. с. 6 на звороті) Суду не надані докази щодо реєстрації місця проживання дитини [PERSON] , позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . (а. с. 5 на звороті) Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а. с. 30) До матеріалів позову надана ксерокопія Акту про фактичне проживання осіб від 27.09.2024 року з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , проживає разом з мамою, позивачем [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . (а. с. 7) Згідно із ч. 7\~ст. 7 СК України,\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У\~ст. 141 СК України\~встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3\~ст. 157 СК України,\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч. 1\~ст. 160 СК України,\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Тлумачення ч. 1\~ст. 161 СК України\~свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вимоги\~ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини,\~ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2\~ст.161 СК України. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частинами 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. \~Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з ч. 6\~статтею 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не приймає до уваги поданий до суду висновок №1104 від 04.12.2024 Виконкому Покровської районної в місті ради як органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . (а. с. 43-44), оскільки він є недостатньо обґрунтованим. Як на підставу своїх вимог про визначення місця проживання дитини позивач посилається на існування між сторонами дискусії щодо проживання сина із мамою за місцем її проживання. При цьому позивач не зазначає про докази, які підтверджують наявність спору щодо визначення місця проживання дитини між сторонами. Окремо слід зазначити, що відповідачем мало місце визнання позову. При вирішенні питання про можливість прийняття визнання позову відповідачем суд виходить із такого. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає визнання позову відповідачем, оскільки визнання позову відповідачем суперечить закону та інтересам дитини. Суд, відповідно до частини першої ст. 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд констатує, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження позовних вимог про визначення місяця проживання дитини. Таким чином, суд вважає, що спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній, підстав для судового захисту прав дитини шляхом визначення його місця проживання з матір`ю суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даної позовної вимоги. Стосовно позовних вимог про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідач є батьком дитини, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання сина та позивача між сторонами у даній справі досягнуто не було, разом з тим, судом було встановлено, що позивач не працює та перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а відповідач є працездатного віку, має у власності нерухоме майно, доказів того, що він не може сплачувати аліменти суду не надані. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3\~ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для\~працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.\~ Підсумовуючи, суд вказує, що позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) підлягає задоволенню в повному обсягу. Відповідно до ч.1\~ст. 75 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно із \~ст. 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною\~трьох років, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини, а тому позовна вимога про стягнення алміентів на утримання позивача у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Відповідно до ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. За\~ст.133 ЦПК України,\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи Враховуючи результат вирішення спору, відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати з судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави за дві вимоги щодо стягнення аліментів, інші судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача, у зв`язку із відмовою у позові за позовними вимогами про визначення місця проживання дитини.

Outcome: partial