Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

Військова частина [NUMBER] Національної гвардії України звернулась з позовом до [PERSON] , вказавши, що Державі Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України на праві власності належить об`єкт нерухомого майна, до складу якого входить гуртожиток, розташований у [ADDRESS] . 06.12.2018 року житлово-побутовою комісією ВЧ [NUMBER] прийняте рішення про розподіл житлових приміщень в гуртожитку для проживання військовослужбовців ВЧ [NUMBER] . На підставі цього рішення військовослужбовцю штаб-сержанту [PERSON] надано у користування двокімнатна квартира [ADDRESS] в зазначеному гуртожитку для проживання його, дружини [PERSON] та їх дітей [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] у 2022 році, рішенням житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] від 30.10.2023 року вирішено зняти з квартирного обліку військової частини [PERSON] та зобов`язати її знятись з реєстраційного обліку ВЧ. Листом від 28.11.2023 року, який був вручений [PERSON] того ж дня, [PERSON] запропоновано покинути квартиру протягом 10 днів з дня отримання листа, натомість зазначену вимогу відповідач не виконала. По суті вимог позивач просить виселити [PERSON] зі службового житлового приміщення - квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою суду від 02.02.2024 року позовну заяву залишено без руху. 20.02.2024 року подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою суду від 29.02.2024 року продовжено строк для усунення недоліків. 04.03.2024 року позивачем направлено уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 08.04.2024 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 23.04.2024 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказала, що проти задоволення позову заперечує, вказуючи, що позивач безпідставно намагається виселити [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] , 2011 року народження, з єдиного житла, при цьому на зазначену квартиру не розповсюджуються норми законодавства, про застосування яких просив позивач, адже квартира не є службовим житлом, а цивільні правовідносини врегульовані Житловим Кодексом, якими не передбачено в якості підстави для виселення осіб з житла припинення родинних відносин із наймачем. 29.04.2024 року позивачем направлено відповідь на відзив на позовну заяву. 30.04.2024 року відповідачем надані заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 14.05.2024 року закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, вказавши, що будівля за адресою: [ADDRESS] , перебуває у власності держави та передана в оперативне управління ВЧ [NUMBER] НГ України, є гуртожитком та використовується як службове житло для військовослужбовців та членів їх родин. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] остання втратила статус члена родини військовослужбовця, на цей момент ані у [PERSON] , ані у [PERSON] немає укладеного договору про користування квартирою, тож у відповідача немає і законних підстав для проживання там. Представники позивача вказували, що повідомляли відповідача про зазначені обставини, вказували на необхідність виселитись, однак, відповідач проігнорувала ці вимоги, що стало підставою для звернення до суду. Відповідач та її представник проти позову заперечували, відповідач вказувала, що зазначена квартира є єдиним її житлом, вона має статус особи з інвалідністю та не має іншого житлового приміщення на праві власності, а зареєстроване місце проживання це місце розташування військової частини та вона там ніколи не проживала, не має виділеного житла. [PERSON] вказувала, що у квартирі мешкає постійно із неповнолітнім сином [PERSON] , на утримання якого вона отримує аліменти, водночас на час судового засідання [PERSON] з нею не мешкає, що обумовлено незадовільним станом її здоров`я. Представник відповідача вказувала, що зазначена будівля по [ADDRESS] , не має визначеного статусу, фактично є гуртожитком. [PERSON] вселилась у квартиру на законних підставах, вона не була обізнана про обмеженість строків проживання у житлі та не надавала письмової згоди на проживання у службовому приміщенні. Саме по собі розірвання шлюбу із [PERSON] не є підставою для втрати [PERSON] права користування квартирою, адже таких підстав не передбачено укладеним між ВЧ [NUMBER] та [PERSON] договором. Також представник відповідача вказувала, що [PERSON] має статус особи із інвалідністю, не має іншого житла, тож виселення її без надання іншого житла безумовно порушить її конституційне право на житло та не відповідатиме збереженню балансу прав сторін. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про місце та час розгляду справи сповіщався в установленому порядку. В судовому засіданні за клопотанням сторін допитані свідки, досліджені письмові докази. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є подругою відповідача [PERSON] . В спірній квартирі раніше жили [PERSON] , [PERSON] та діти. Квартира розташована в огородженому будинку, для доступу до якого діє пропускний режим. У 2022 році [PERSON] та [PERSON] розлучились та з того часу [PERSON] мешкала в квартирі разом із сином [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показала, що являється військовослужбовцем та мешкає з 2019 року у гуртожитку по [ADDRESS] . Територія навколо будинку огороджена, є контрольно-пропускний пункт, у гуртожитку мешкають військовослужбовці із своїми родинами. Підставою для проживання свідка у гуртожитку є укладений із [NUMBER] договір, який укладається раз на півроку або раз на рік. У квартирі гуртожитку мешкає [PERSON] , яка наразі мешкає одна, оскільки її син [PERSON] проживає із батьком. При вивченні письмових доказів судом встановлено наступне. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , розташовані кілька об`єктів нерухомості, зокрема і гуртожиток № 1 ВЧ [NUMBER] НГУ літ. Б-3, власником яких є Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України. Як вбачається з довідки начальника фінансового відділення ВЧ [NUMBER] НГ України від 17.02.2024 року на балансі ВЧ [NUMBER] НГ України рахується гуртожиток за адресою: [ADDRESS] . 21.02.2019 року між командиром ВЧ [NUMBER] НГ України та [PERSON] укладено договір на проживання в гуртожитку, за яким наймодавець - ВЧ [NUMBER] надає мешканцю - [PERSON] в тимчасове користування житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] для проживання сім`ї мешканця за адресою: [ADDRESS] . Квартира надається безоплатно на підставі ст. 12 Закону України № 2011 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Строк дії в договорі відсутній. 01.01.2023 року між командиром ВЧ [NUMBER] НГ України та [PERSON] укладено договір на проживання в гуртожитку, за яким наймодавець - ВЧ [NUMBER] , надає мешканцю- [PERSON] в тимчасове користування житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] для проживання сім`ї мешканця на строк до 31.12.2023 року за адресою: [ADDRESS] . Квартира надається безоплатно на підставі ст. 12 Закону України № 2011 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно із протоколом засідання житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] від 30.10.2023 року розглянуто рапорт [PERSON] про зняття з квартирного обліку ВЧ [NUMBER] [PERSON] , вирішено зняти з квартирного обліку [PERSON] 28.11.2023 року ВЧ [NUMBER] НГ України направлено [PERSON] лист із сповіщенням про те, що [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS] та висунуто вимогу покинути квартиру протягом 10 календарних днів з дня отримання листа. На вказаному листі наявний підпис [PERSON] від 28.11.2023 року із позначкою «не згодна». З листа ВЧ [NUMBER] від 20.02.2024 року на запит адвоката вбачається, що будівля за адресою: [ADDRESS] , має статус гуртожитку. Окреме житлове приміщення № 9 надано у тимчасове користування військовослужбовцю ВЧ [NUMBER] НГ України [PERSON] зі складом сім`ї: [PERSON] (заявник), дружина [PERSON] на строк з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року. Згідно з інформацією, отриманою від Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, [PERSON] зареєстрована проживаючою з 02.08.2007 року за адресою: [ADDRESS] . З довідки керівника організації, яка здійснює експлуатацію житлового будинку ВЧ [NUMBER] від 21.02.2019 року вбачається, що [PERSON] станом на день видачі довідки зареєстрований та проживає разом із членами своєї сім`ї у складі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (без зазначення конкретного приміщення чи кімнати). Згідно довідки з додатку «Реєстр нерухомості», яка надана відповідачем, за [PERSON] зареєстроване право власності на земельну ділянку. [PERSON] має статус особи із інвалідністю 2 групи, що підтверджено копією довідки до акту огляду МСЕК. При вирішенні справи суд виходить з такого. Статтею 118 ЖК України встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. У свою чергу ст. 127 ЖК України встановлює, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради. Представник відповідача, заперечуючи проти позову, вказувала, що правовідносини щодо користування житловими приміщеннями в будинку [ADDRESS] врегульовані положеннями законів України щодо користування гуртожитками, а не службовим житлом, адже правильним статусом будинку є саме гуртожиток, тож у цьому випадку не можуть бути застосовані положення Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями. Водночас, суд не може погодитись з таким тлумаченням, адже саме по собі визначення багатоквартирного будинку як гуртожитку не виключає його віднесення до категорії службових жилих приміщень, оскільки жилі кімнати або квартири у гуртожитках можуть надаватись різним категоріям осіб. У разі якщо житлове приміщення у гуртожитку надається особі у зв`язку із роботою, тож таке житло не втрачає статусу службового жилого приміщення одночасно. Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями унормовано Інструкцією з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 278 від 28.07.2007 року, яка визначає організацію забезпечення і надання житлових приміщень особам офіцерського складу, старшинського, сержантського і рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби), які проходять службу у військових частинах, закладах та установах Національної гвардії України, а також особам, звільненим у запас або відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов у військових частинах, та членам їх сімей, уключаючи членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби за місцем їх перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Державні службовці та службовці, які проходять службу у територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах і підрозділах, вищих навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, установах та закладах Національної гвардії України, забезпечуються житловими приміщеннями відповідно до вимог чинного законодавства. При цьому немає суперечностей між положеннями ЖК України та Інструкції № 278, адже Житловий кодекс унормовує загальні положення користування службовим житлом, натомість як Інструкція № 278 встановлює спеціальні положення щодо користування службовим житлом для окремих категорій громадян, а саме військовослужбовців Національної гвардії України та членів їх сімей. Підставою для проживання [PERSON] у квартирі було її вселення як члена родини [PERSON] , який у свою чергу набув право на проживання у квартирі як військовослужбовець ВЧ [NUMBER] . Отже право на проживання у квартирі [PERSON] виникло у нього як у військовослужбовця на підставі рішення розпорядника таким житлом, а саме ВЧ [NUMBER] , таке право є первісним, натомість як право [PERSON] на проживання у цьому житлі є похідним та нерозривно пов`язане з наявністю у неї статусу члена родини військовослужбовця. Натомість на момент звернення до суду та розгляду справи [PERSON] не є членом родини [PERSON] , адже шлюб між ними розірвано. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] не підписувала письмового зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках, що передбачено п. 2.8 Інструкції № 278, судом до уваги не береться, адже відсутність такого зобов`язання не є підставою для постійного проживання сторонніх осіб у службовому житлі та не обумовлює неможливість їх виселення. Статтею 124 ЖК України встановлено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Статтею 125 ЖК України визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Відповідач [PERSON] до жодної з вищевказаних категорій не відноситься, отже на неї не розповсюджується заборона виселення без надання іншого житлового приміщення. Згідно із п. 2.14 Інструкції № 278 підлягають виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого службового житлового приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають при ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний термін з дня розірвання шлюбу. Виселення провадиться в судовому порядку за позовом командування військової частини, на обліку якої перебуває службове житлове приміщення. Оцінюючи доводи представника позивача на те, що виселення [PERSON] з житла порушує принцип пропорційності втручання у право особи та легітимності мети такого втручання, суд враховує наступне. Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). В контексті вищезазначених положень, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 ЄКПЛ, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене з погляду пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Квартира, в якій наразі мешкає [PERSON] самостійно, адже на момент розгляду справи неповнолітній [PERSON] там не проживає, є службовим житлом, яке призначене для проживання військовослужбовців. При цьому, враховуючи близькість м. Запоріжжя до лінії бойового зіткнення, кількість військовослужбовців, які мають проживати у м. Запоріжжя, значно вища, ніж зазвичай. Необхідність належного забезпечення військовослужбовців житлом під час дії воєнного стану безумовно є легітимною метою та відноситься до завдань командування ВЧ [NUMBER] . Зайняття [PERSON] , яка не є військовослужбовцем та не перебуває у службових відносинах із ВЧ [NUMBER] , службової квартири у свою чергу порушує право військовослужбовців на забезпечення їх житлом. При цьому суд враховує і те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний ще у 2022 році, командування ВЧ [NUMBER] належним чином заздалегідь попередило [PERSON] про необхідність звільнення квартири (у листопаді 2023 року), тож у неї була достатня кількість часу для відшукання іншого житла, або звернення до органів місцевого самоврядування з метою врегулювання цього питання. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved