Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03 жовтня 1998 року між нею та відповідачем\~ було укладено шлюб. Рішенням суду від 05 жовтня 2022 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу ними було придбано мотоцикл\~ YAMAHA YZF600R, 2000 року випуску та автомобіль Chevrolet Lacetti, 2009 року випуску. Мотоцикл було перереєстровано на іншу особу, однак згоди на це вона не надавала, а автомобіль знаходиться в користуванні відповідача. На даний час виникла необхідність у розподілі придбаного під час шлюбу нерухомого майна. Ухвалою судді від 19 липня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 21 жовтня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] вимоги позову підтримала, просила суд стягнути на її корсить з відповідача половину вартості придбаних у шлюбі транспортних засобів. Представник позивачки, адвокат Геріх Н.А. в судовому засіданні підтримала вимоги позову, просила суд задовільнити їх повністю, з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, оскільки автомобіль було придбано хоч і в період шлюбу між ним та позивачкою, однак за особисті кошти його батьків, а не за спільні кошти подружжя. Крім того заперечував проти стягнення з нього витрат на правову допомогу, оскільки вважає, що позивачка зверталась за допомогою до адвоката то повинна самостійно нести витрати за його роботу. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ст. 81 ЦПК вказує на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Як вбачається з копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 03 жовтня 1998 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 жовтня 1998 року. З копії рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2022 року вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З інформації оловного сервісного центру МВС регіонального срвісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській робластях (філія ГСЦ МВС) (РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях) № 31/31 від 02 квітня 2024 року, вбачається, що за відповідачем [PERSON] за період з 03 жовтня 1998 року по 08 листопада 2022 року, зареєстровані на праві власності транспортні засоби, зокрема: мотоцикл YAMAHA YZF 600R, 2000 року випуску, об`єм двигуна 599 см2 (дата державної реєстрації 14 квітня 2021 року) та автомобіль марки Chevrolet Lacetti NF 19В седан, 2009 року випуску, об`єм двигуна 1796 см2 (дата державної реєстрації 12 травня 2012 року). Позивачка [PERSON] просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності її та [PERSON] автомобіль марки Chevrolet Lacetti NF 19В седан, 2009 року випуску, об`єм двигуна 1796 см2. Припинити її право власності на вказаний транспортний засіб та стягнути з відповідача на її користь вартість 1/2 частини зазначеного автомобіля та мотоцикла YAMAHA YZF 600R, 2000 року випуску, об`єм двигуна 599 см2 в розмірі 144157 грн. 50 коп. Відповідач заперечував проти вимог позивачки в частині стягнення коштів за половину вартості автомобіля марки Chevrolet Lacetti NF 19В седан, 2009 року випуску, об`єм двигуна 1796 см2. Зазначив, що вказаний автомобіль не є майном подружжя, оскільки придбаний за кошти його батьків. Щодо визначення вартості транспортних засобів, зазначеною позивачкою у позові не заперечував. З відповіді Головного сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС) (РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 31/23-511 від 23 серпня 2024 року, вбачається, що мотоцикл YAMAHA YZF 600R, 2000 року випуску, об`єм двигуна 599 см2 було перереєстровано з [PERSON] на нового власника [PERSON] 05 березня 2024 року. З копії договору купівлі продажу транспортного засобу\~ 7112/ЦНАП/2024/3460789 від 05 березня 2024 року вбачається, що [PERSON] продав мотоцикл YAMAHA YZF 600R, 2000 року випуску, об`єм двигуна 599 см2 [PERSON] . Згода на відчудження транспорного засобу позивачки [PERSON] в матеріалах справи відсутня, в судовому засіданні позивач зазначила, що транспортний засіб було відчужено без її згоди. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Згідно з пунктом 22 вище вказаної постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зі змісту п.п. 23,24 постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. В п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідач [PERSON] не надав до суду доказів, які б підтверджували, що спірний автомобліь придбаний за особисті кошти його батьків, а не за кошти подружжям та не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи вбачається, що спірне майно: автомобіль марки Chevrolet Lacetti NF 19В седан, 2009 року випуску, об`єм двигуна 1796 см2., який було придбано 12 травня 2012 року та мотоцикл YAMAHA YZF 600R, 2000 року випуску, об`єм двигуна 599 см2, який було придбано 15 квітня 2021 року, тобто за час перебування сторін у шлюбі, право власності на яке належним чином було зареєстроване на відповідача в органах, що здійснюють таку реєстрацію, відтак, підлягає поділу між стронами. При цьому суд враховує, що на час отримання права власності на спірні транспортні засоби сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права та примусове виконання обов`язку в натурі. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Як виснував Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 жовтня 2023 року у справі № 202/4972/20 ( провадження № 61-2842св23), вартість майна, що підлягає поділу визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У постанові Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 30 березня 2023 у справі №481/635/20 (провадження 61-949св22) міститься висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової вартості), визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи судом. Як вбачається із звітів про оцінку транспортного засобу від 15 травня 2024 року, виготовлених ФОПС ОД [PERSON] вартість КТЗ автомобіля марки Chevrolet Lacetti NF 19В становить на дату оцінки 172248 грн., мотоцикла YAMAHA YZF 600R 116067 грн., що разом становить 288315 грн., відповідно 1/2 частина 144157 грн. 50 коп. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості автомобіля та мотоцикла, тоді як відповідач не спростував визначений у звітах розмір ринкової вартості спірного майна на день розгляду справи належними доказами та в судовому засіданні не заперчував проти вартості зазначеної позивачкою. Відповідно з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню 1/2 частина вартості транспортних засобів в розмірі 144157 грн. 50 коп. Згідно з висновком, викладеним у постанові Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 30 травня 2023 року у справі №443/1012/18 (провадження 61-6304св22), процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасникам (заявлення певних клопотань), оскільки це може призвести до порушення встановленого у ст.6 ЦПК України принципу рівності перед законом і судом. Клопотань про призначення судової авто-товарознавчої експертизи з метою визначення ринкової вартості спірноих транспортних засобів чи подібних за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи судом, жодна зі сторін на відповідній стадії не заявила. За таких обставин, враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про прийняття за основу для визначення грошової компенсації 1/2 частки кожного з подружжя у спільному сумісному майні, вартість визначену у звітах про оцінку транспортних засобів. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Вирішуючи спір у даній справі, суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин спору, що виник між сторонами, та з урахуванням вище наведеного, на засадах справедливості, дійшов висновку, що пред`явлений позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 1441 грн. 57 коп. Представник позивачки, адвокат Геріх Н.А. в судовому засіданні вказала суду на те, що докази понесення позивачкою витрат на правову допомогу, будуть надані до суду протягом пяти днів з моменту оголошення рішення суду. Відповідно питання про стягнення витрат на правову допомогу буде вирішено після надання таких доказів позивачем. На підставі наведеного,

Outcome: approved