Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-26 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати зобов`язання за кредитним договором №б/н від 17.05.2012 року, укладеного між ним та АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступника ПАТ КБ «ПриватБанк») припиненими з 10.02.2021 р. в зв`язку з його виконанням в повному обсязі; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступника ПАТ КБ «ПриватБанк») списати кредитну заборгованість, яка рахується за ним за кредитним договором №б/н від 17.05.2012 року; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступника ПАТ КБ «ПриватБанк») видати йому довідку про повне виконання зобов`язань за кредитним договором №б/н від 17.05.2012 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2016 року з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №б/н від 17.05.2012 року у сумі 39\~266,57 грн та судові витрати. Постановою Київського апеляційного суду від 11.01.2021 року заочне рішення скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» (правонаступника ПАТ КБ «Приватбанк») стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 3\~797,80 грн та 133,67 грн судових витрат. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. 10.02.2021 року він на виконання постанови Київського апеляційного суду від 11.01.2021 року сплатив на користь АТ КБ «Приватбанк» 3\~931,47 грн та судові витрати. Листами від 18.02.2021 року та від 08.04.2021 року він повідомив АТ КБ «Приватбанк» про повне виконання зобов`язань за кредитним договором №б/н від 17.05.2012 року. Разом з тим, АТ КБ «Приватбанк» не визнає факт повного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, про що свідчать листи-відповіді №20.1.0.0.0/7-210302/9897 від 26.03.2021 р. та №№20.1.0.0.0/7-210415/2563 від 07.05.2021 року, в яких банк вимагає виконати рішення суду Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2016 року, яке є скасованим апеляційною інстанцією. Посилаючись на виписку по картці/рахунку № [NUMBER] і додатковому рахунку до договору SAMDN50000063081289 від 17.05.2012, за період 01.01.2011-02.06.2021 сума боргу за кредитним договором від 17.05.2012 року №б/н, станом на 02.06.2021 р. складає 17\~871,23 грн. Вважає, що невизнання банком факту виконання ним зобов`язань за кредитним договором №б/н від 17.05.2012 року, який встановлений судовим рішенням, порушує його права як споживача. В зв`язку з чим він змушений був звернутись до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи визначено суддю Волчка А.Я. (а.с. 26). Ухвалою судді від 10.09.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 18.11.2021 року. 19.11.2021 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній повністю заперечує позовні вимоги з підстав викладених у ньому. Зокрема відповідач вказує, що 17.05.2012 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг був укладений Договір про надання банківських послуг, що за своєю правовою природою є мішаним договором та поєднує в собі зокрема умови договору про відкриття та вслуговування рахунку та кредитування рахунку. На виконання умов укладеного між сторонами Договору про надання банківських послуг від 17.05.2012 року банком видано, а [PERSON] отримано кредитну картку типу «Універсальна»: № картки [NUMBER] .05.2012 р. зі строком дії 03/16. Отримання кредитної картки та безпосередньо кредиту не заперечується самим [PERSON] , а також встановлені судовими рішеннями у справі № 369/8041/16-ц. Вказує, що починаючи з 17.05.2012 року [PERSON] встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок спочатку 300 грн, а згодом збільшився до 4000 грн, яким і користувався позивач. Отже, вважає, що між сторонами виникли правовідносини щодо відкриття, ведення та обслуговування карткового рахунку, ного функціонування та кредитування. Щодо відсутності підстав для припинення зобов`язань за договором від 17.05.2012 року зазначає, що за загальним правилом зобов`язання припиняється у випадках встановлених договором або законом. Посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 18.09.2018 року у справі 921/107/15-г/16, вказує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. Тобто наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошових зобов`язань боржника. На спростування позиції позивача, вказує, що його посилання на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі 444/9519/12 стосуються лише строків нарахування процентів за користування коштами (закінчення строків кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту), та не стосується припинення зобов`язання в цілому. Зауважує, що банком припинено нарахування будь яких відсотків та штрафних санкцій з 01.09.2019 року, а вже нараховані за рішенням банку відмінені, починаючи з 30.09.2015 року, тобто з моменту звернення до суду про стягнення заборгованості. Також зауважує, що з квитанції наданої позивачем до позову не вбачається, що ним сплачено суму на виконання рішення апеляційного суду і погашення по кредитній картці № [NUMBER] , не вказані реквізити платежу, тощо. Відповідно, якщо боржник не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, банк не позбавлений права нараховувати відсотки, які є штрафними санкціями в розумінні ст. 625 ЦК України. Зауважує також, на неефективність та неналежність обраного позивачем способу захисту. Просить у задоволені позову відмовити повністю (а.с. 60-68). Ухвалою судді від 15.09.2022 року провадження у справі зупинено, на підставі заяви представника позивача адвоката Александрової М.С., в зв`язку з перебуванням позивача у складі Збройних Сил України (а.с. 110-111). 03.10.2024 року від представника позивача надійшла заява про поновлення провадження (а.с. 113). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказану справу передано в провадження судді Козак І.А. (а.с. 118-119). Ухвалою від 11.10.2024 року справу прийнято до провадження, поновлення провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 123-125). Відповідно до ч. 1\~ст.174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 8\~ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до ст. ст.\~174,\~178 ЦПК України\~відповідач не скористався своїм процесуальним правом та у встановлений судом строк не подав відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами. Згідно із частинами 1, 8\~ст.279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2016 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто з останнього на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 17.05.2012 року у сумі 39\~266,57 грн та судові витрати (а.с. 6). Постановою Київського апеляційного суду від 11.01.2021 року, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2016 року скасовано та винесено постанову, якою з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» (правонаступника ПАТ КБ «Приватбанк») стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 3\~797,80 грн та 133,67 грн судових витрат. В задоволені решти позовних вимог відмовлено (а.с. 7-11). За ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду апеляційної АТ КБ «ПриватБанк» не оскаржувалась в порядку ст. 389 ЦПК України і набрала законної сили. Згідно квитанції № RC_H1FZ345PTU6HW6D28VG5A від 10.02.2021 року [PERSON] на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» сплачено 3\~931,47 грн (а.с. 16). Заявами від 18.02.2021 та 08.04.2021 р.р. [PERSON] повідомив банк про повне погашення суми, визначеної в постанові Київського апеляційного суду від 11.01.2021 року у справі 369/8041/16-ц, а саме 3\~797,80 грн та 133,67 грн, що разом становить 3\~931,47 грн (а.с. 12, 14). Як видно із відповідей АТ КБ «ПриватБанк» від 26.03.2021 та 07.05.2021 р.р., на вказані заяви, банк наполягав на виконанні заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2016 року у справі 369/8041/16-ц (а.с. 13, 15). За ст.ст. 525, 526, 230 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений законом строк. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частинами 1, 3 статті 1054\~ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно з частиною 1\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1\~ст. 526 ЦК України). Згідно із частиною 1\~статті 598 ЦК України\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Як встановлено Київським апеляційним судом у постанові від 11.01.2021 року у справі №369/8041/16-ц, між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] не укладався кредитний договір, в розумінні ст. ст. 626, 628, 638, 639, 1054 ЦК України (а.с. 7-11). В той же час, оскільки боржником [PERSON] , під час розгляду справи 369/8041/16-ц не заперечувався факт отримання від банку кредитних коштів, в сумі 4\~000 грн, судом було стягнуто з нього визнану ним кредитну заборгованість, в сумі 3\~797,80 грн. Але навіть за наявності між сторонами кредитних правовідносин, на чому наголошує банківська установа, то згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор-банк самим фактом подання позовної заяви до [PERSON] у 2016 році змінив умови та строк кредитування, а отже не мав би правових підстав, після ухвалення рішення суду нараховувати проценти, неустойку та штрафні санкції. Проте як видно із виписки по картці/рахунку [NUMBER] і додатковим рахункам договору SANDN 50000063081289 від 17.05.2012 р. за період 01.01.2011-02.06.2021 р.р. станом на 16.10.2020 р. за [PERSON] обліковується заборгованість в сумі 17\~871,23 грн (а.с.17). Відповідач у відзиві стверджує, що банком припинено нарахування будь-яких відсотків та штрафних санкцій з 01.09.2019 року, а вже нараховані за рішенням банку відмінені, починаючи з 30.09.2015 року, тобто з моменту звернення до суду про стягнення заборгованості. При цьому до відзиву не додано детального розрахунку з чого складається сума в 17\~871,23 грн та не конкретизовано, чому саме з 01.09.2019 року банк припинив нарахування відсотків, тощо. Тобто, самим фактом припинення нарахувань [PERSON] відсотків за кредитним договором, банком визнано відсутність будь-яких правовідносин з позивачем. Проте не обґрунтовано наявність заборгованості, що обліковується за [PERSON] в сумі 17\~871,23 грн станом на 16.10.2020 р., з якої суми утворилась ця заборгованість, на якій підставі. Заперечення відповідача про те, позивачем обрано неефективний і неналежний спосіб захисту не заслуговує на увагу, оскільки позивач звернувся із позовом про визнання припиненим зобов`язання, що відповідає вимогам статей\~16,\~598,\~599 ЦК України. Також суд надає оцінку твердженню банку, викладеному у відповіді №20.1.0.0.0/7-210415/2563 від 07.05.2021 р. (а.с. 15), щодо відсутності в заочному рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.10.2016 року у справі 369/8041/16-ц приписів щодо припинення зобов`язань за кредитним договором №б/н від 17.05.2012 року і вважає їх неспроможними, з огляду на те, що вказане рішення ухвалено за результатами розгляду позову саме банківської установи, а не боржника, а відтак боржник не міг порушити питання перед судом про припинення зобов`язань за спірним кредитним договором. Отже, позовні вимоги про визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими та право позивача на списання безпідставно нарахованої заборгованості знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, в той же час, позовна вимога про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» видати [PERSON] довідку про повне виконання зобов`язань за кредитним договором № б/н від 17.05.2012 року не підлягає задоволенню, оскільки позивач не довів факт його звернення до банку з такою вимогою, та отримання відмови у її задоволенні. Тож вимога є передчасною. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст.\~16\~ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про визнання факту виконання боржником його зобов`язань. В даному випадку виконання зобов`язань перед банком, [PERSON] вчинено на підставі судового рішення постанови Київського апеляційного суду від 11.01.2021 року. Суд приймає за належний доказ, квитанцію про оплату заборгованості в сумі 3\~931,47 грн, яка співпадає із сумою вказаною у постанові апеляційного суду, і не викликає сумніву про призначення даного платежу. Кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Суд може захистити його у спосіб, визначений Цивільним кодексом, або в інший спосіб, що встановлений договором, законом чи судом. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника. Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Так, право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме ст. 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною другою вказаної статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Судом встановлено, що 07.06.2021 року між позивачем та адвокатом Александровою М.С. укладено договір про надання правової (правничої) допомоги №07/06/21-4 від 07.06.2021 р. Відповідно до вказаного Договору та Додатків №1 та №2 до нього сторони погодили, що вартість послуг адвоката становить 6 000 грн. Згідно платіжного доручення № 137793560 від 08.06.2021 р., платіжного доручення №143443026 від 30.06.2021 року, квитанції №432018892398 від 15.11.2024 року позивачем на виконання Договору сплачено 2 000 грн, 2 000 грн та 2\~000 грн відповідно. Актом приймання наданих послуг від 18.11.2024 року сторони підтвердили виконання/отримання послуг за вказаним договором. Відповідно витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача пропорційно до заявлених до останнього вимог. Крім того з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1\~816 грн на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial