Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

26 вересня 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила суд встановити факт її проживання з [PERSON] в період з 01.05. 2013 року по день його смерті [INFO] ; визнати за нею право власності на частину земельної ділянки площею 0,0606 га, розташованої за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123782000:02:002:3186, реєстраційний номер нерухомого майна: 101241705123 та на частину садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1012503251237. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що [INFO] помер [PERSON] , з яким вона проживала з 2013 року однією сім`єю як чоловік та дружина, вони мали спільний бюджет та вели спільне домашнє господарство, за спільні кошти набували нерухоме та рухоме майно. У встановленому законом порядку, 09.03.2023 року вона звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І. з заявою про прийняття спадщини, однак у цьому їй було відмовлено та рекомендовано за захистом своїх прав звернутися до суду. З урахуванням роз`яснень нотаріуса, вимушена була звернутися до суду з відповідним позовом. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином через свого представника. Позивачка надала до суду письмові пояснення по суті спору, в яких виклала обставини спільного проживання та ведення господарства з [PERSON] , пояснивши, що проживала з [PERSON] однією сімєю з травня 2013 року, між ними були почуття любові, поваги, відповідальності та взаємодопомоги один до одного. Зазначила, що у них була спільна мрія придбати будинок, що всі зароблені грошові кошти складали в спільний бюджет, з якого частину грошових коштів передавали на зберігання і накопичення в сейф [PERSON] , решта витрачалася на оплату житла, комунальних послуг, придбання продуктів, речей домашнього вжитку, санітарно-гігієнічних засобів. [PERSON] став для її сина [PERSON] як батько, який допомагав у навчанні, виховував його, лікував народними засобами під час хвороби. З самого початку спільного проживання [PERSON] їздив разом з нею, іноді особисто, до батьків позивачки в село Старосілля, допомагав батькам по господарству, порався на городі, купував та возив хворій матері ліки. Також вказала, що під час спільного проживання за спільні кошти придбали два автомобіля: «Богдан» в лізинг та автомобіль Мазда 626. Зазначила, що завдяки накопиченим спільним коштам, за 100\~000 гривень було придбано садовий будинок в аварійному стані та земельну ділянку в садовому товаристві «Волна» для спільного проживання їх сім`ї. Щодо спілкування [PERSON] з донькою [PERSON] не заперечувала та зазначила, що остання приїздила до батька в м.Одесу з Росії, де навчалася, з 2013 року всього три рази. Представник позивачки адвокат Вдовіченко Г.М. в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити, пояснивши, що з 2013 року [PERSON] та [PERSON] проживали як дружина та чоловік у фактичних шлюбних відносинах, мали спільний бюджет, який складався з пенсійних виплат та заробітної плати [PERSON] , заробітної плати та грошових коштів [PERSON] , додаткових грошових коштів від продажу вирощеної спільно сільськогосподарської продукції, доходів від ремонтно-оздоблювальних робіт, які проводили разом у приватних осіб. Фактичне подружжя проявляли один до одного почуття поваги та взаємної любові, взаємодопомого один одному та членам родини з обох сторін. Вважала придбаний садовий будинок та земельну ділянку спільною власністю, оскільки вони були набуті за спільні кошти, які накопичувалися та зберігалися у рідного брата [PERSON] . Відповідачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки за місцем реєстрації, також повідомлялась про дату, час, місце розгляду справи через своїх представників. Представниками відповідачки [PERSON] , а саме, адвокатом Акуліч О.О. надано відзив на позовну заяву, адвокатом Нестерук О.В. надано письмові пояснення, в яких представники заперечували проти задоволення позову. В письмових поясненнях викладено обставини щодо шлюбу та спільного проживання батьків відповідачки до 2001 року в м.Первомайськ, переїзду батька відповідачки до м.Одеси в 2002 році, неофіційного працевлаштування у фірмі брата Геннадія, тісних відносин відповідачки та її батька [PERSON] , спільних зустрічей відповідачки з батьком з 2013-го по 2017 рік в м.Одесі, щодо особистої купівлі будинку батьком відповідачки, оскільки останній, з його слів, в 2017 році мав дуже великий заказ і заробив пристойну суму грошей, постійно працював та мав високі заробітки, щодо критичного ставлення відповідачки до дядька [PERSON] , його дружини [PERSON] та позивачки, які на її думку вчасно не госпіталізували [PERSON] у зв`язку з погіршенням здоров`я, щодо погіршення відносин з родичами після смерті батька. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Нестерук О.В. додатково пояснила, що з 2013 року 5 років поспіль [PERSON] з мамою приїздили до [PERSON] з м.Санкт-Петербург, де відповідачка проживала та навчалася у ВУЗі . В 2015 році батько возив [PERSON] з мамою дивитися будинок, який будує [PERSON] , що у [PERSON] були тісні зв`язки з донькою, спілкувалися постійно через відеозв`язок та месенджери, було спільне хоббі фото. В 2017 році відповідачка була в м. Первомайськ, туди приїздив батько [PERSON] . Ні про яку жінку [PERSON] не чула ні від батька ні в телефонних дзвінках. Коли почалася війна, то мати відповідачки, бабуся та батько [PERSON] були проти, щоб [PERSON] приїздила в Україну. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та пояснив суду, що дійсно його брат [PERSON] з початку 2013 року почав проживати однією сім`єю з [PERSON] в найманому житлі його знайомих в [ADDRESS] та проживали там постійно до купівлі влітку 2018 року спільного майна, в яке і переїхали проживати. В письмових поясненнях до суду вказав, що між [PERSON] та [PERSON] були тісні сімейні відносини, засновані на почуттях любові, поваги та турботи один про одного, брат відносився до сина [PERSON] [PERSON] як до рідного сина, слідкував за його навчанням, вихованням та фізичною підготовкою. Дослідивши письмові докази в матеріалах справи, копію спадкової справи, заслухавши пояснення учасників справи, пояснення свідків, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно\~ст. 10-13 ЦПК України\~- суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Судом встановлено, що згідно рішення Первомайського міського суду Миколаївської області по справі №2-1115/2000 р. шлюб між [PERSON] 1969 року народження та [PERSON] 1973 року народження розірваний. Рішення набуло законної сили 19.09.2000 року. Розірвання шлюбу зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану м.Первомайськ Миколаївської області згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 09.01.2001 року. Згідно довідки Пенсійного Фонду України , форма ОК-5, сформованої засобами автоматичних систем 11.03.2023 року [PERSON] в період 2012-2018 років отримувала доходи за основним місцем роботи в ПП «ТАВРІЯ-1» та ПП «ХЬЮМАН РЕСОРСИС АУТСОРСИНГ КАМПАНІ». Згідно листа Пенсійного фонду України в Одеській області від 11.06.2024 року [PERSON] з 01.01.2006 року щомісячно виплачується соціальна пенсія в зв`язку з інвалідністю 3-ї групи з дитинства. Згідно довідки Пенсійного Фонду України, форма ОК-5, сформованої засобами автоматичних систем 21.11.2023 року [PERSON] в період 2012-2018 років отримував доходи за місцем роботи в ТОВ «ФАСАД-ПРОЕКТ» в період 2012 рік, 2013 рік, січень-квітень 2014 року та листопад- грудень 2018 року. Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого 25.05.2018 року приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Прутяновою Л.В., зареєстровано в реєстрі за №1140, [PERSON] купив садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1012503251237. Відповідно до п.6 цього договору продаж вчинено за 50\~000, 00 грн. Згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого 25.05.2018 року приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Прутяновою Л.В., зареєстровано в реєстрі за №1144, [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,0606 га, що розташована за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123782000:02:002:3186, реєстраційний номер нерухомого майна : 101241705123. Відповідно до п.6 цього договору продаж вчинено за 50\~000, 00 грн. Згідно Акту про встановлення факту постійного проживання, складеного 08.03.2023 року членами СОГ «Волна» та засвідченого Головою Ради СОГ «Волна» - [PERSON] позивачка [PERSON] 1986 р.н. та [PERSON] 2005 р. н. з червня 2018 року проживають за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Згідно Договору-замовлення між [PERSON] та ФОП [PERSON] від 28.02.2023 року та фіскальним чеком на суму 40400,00 грн. від 28.02.2023 року позивачка замовила та оплатила весь комплекс ритуальних послуг для поховання [PERSON] 09.03.2023 року Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. за заявою [PERSON] зареєстрована Спадкова справа №16/2023, номер у Спадковому реєстрі: 70365024 після смерті [PERSON] , витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №71729826. Заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] також подали відповідачі по справі - рідний брат [PERSON] 14 серпня 2023 року та донька померлого [PERSON] [INFO] . 31.08.2023 року приватним нотаріусом ОМНО Пачевою І.І. була видана постанова, в якій [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] та рекомендовано за захистом своїх прав звернутися до суду. З наданих до суду фотознімків, датованих 2012, 2014, 2016, 2018, 2020, 2022 роками вбачається, що позивачка [PERSON] та [PERSON] проводили разом та з членами родини особисті, сімейні та релігійні свята. Зображення на даних світлинах свідчить про наявність теплих та доброзичливих відносин між фактичним подружжям та членами родини з обох сторін. З наданих до суду відповідачкою [PERSON] фототаблиць вбачаються фотографії дітей, тварин, спільний відпочинок з батьком та матір`ю біля моря. Суд критично оцінює надані фото та вважає їх неналежними доказами, оскільки вони не стосуються предмета доказування по справі. Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки. Так свідок [PERSON] , в судовому засіданні, пояснив, що підтверджує свої пояснення, які надав суду раніше та повідомив наступні факти: його брат [PERSON] разом з [PERSON] проживаючи однією сім`єю з 2013 року, мали на меті придбання спільного житла, для цього складали спільні грошові кошти та передавали йому на зберігання в сейф. Його сім`я та новостворена сім`я брата стали товаришувати, допомагати в різних побутових питаннях, проводити свята разом, спілкуватися з родичами [PERSON] рідним братом, племінницею, сином [PERSON] з 2013 року. Зазначив, що його брат з [PERSON] мали додаткові доходи, виконуючи різні ремонтні та оздоблювальні роботи в приватних осіб, вирощували на земельній ділянці батьків позивачки в селі Старосілля органічні овочі, м`ясо-молочну продукцію, яку самі споживали та продавали в м.Одесі, часто пригощали цією продукцією сім`ю відповідача. В 2014 році брат, за погодження з [PERSON] , за кредитні кошти купив для потреб своєї сім`ї автомобіль « [PERSON] » на умовах лізингу, який продали в 2015 році, а гроші віддали йому на зберігання. В травні 2018 року, в день укладення угоди купівлі-продажу та її нотаріального посвідчення, він передав брату та позивачці спільно накопичені грошові кошти в сумі 4 000 доларів США для обміну на 100\~000 гривень для розрахунку з продавцем. Оскільки придбаний будинок був в аварійному стані, відповідач надав брату та позивачці для проведення відновлювальних ремонтно-будівельних робіт, поетапно, грошові кошти в сумі 400 000 гривень. Всі ці роботи проводили своїми силами безпосередньо брат [PERSON] , [PERSON] та її родичі. Також за спільні грошові кошти фактичне подружжя в 2020 році купило автомобіль Мазда 626. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її чоловік [PERSON] з 1995 року, надавав різноманітну допомогу своєму єдиному молодшому брату [PERSON] в любих життєвих ситуаціях. В 2012 році [PERSON] повідомив, що познайомився з [PERSON] та бажає з нею разом проживати. На початку 2013 року він разом з позивачкою переїхали проживати в квартиру їх знайомих на [ADDRESS] . Вони там проживали як сім`я, як чоловік і дружина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, все вирішували і робили з спільної згоди, турбувалися один про одного. Вони разом допомагали батькам [PERSON] в селі, садили там свій город, часто привозили їм передачі з села: м`ясо птиці, молочні продукти, фрукти, овочі, частину своєї продукції продавали. Також зазначила, що [PERSON] хороша господиня, добра, чуйна, турботлива, смачно готує, шиє, кладе стіни будинку, штукатурить, шпаклює, клеїть шпалери, що [PERSON] з нею став більш розсудливим. Їй відомо, що [PERSON] і [PERSON] мріяли про свій будинок, працювали та накопичували грошові кошти, які зберігалися в їх приватному будинку в сейфі. В 2018 році позивачка та [PERSON] за ті спільні кошти, які у них зберігалися, купили будинок та земельну ділянку, їм у всьому допомагав її чоловік [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що весною 2013 року на прохання невістки [PERSON] вона дозволила жити в квартирі сина по [ADDRESS] її рідному дядьку [PERSON] разом з [PERSON] . Перед тим як заселитися в квартиру останні зробили там своїми силами та за свої кошти поточний ремонт, а саме переклеїли шпалери, відремонтували підлогу, поміняли вікно, оформили відкоси, облаштували стінну нішу. Щомісяця відшкодовували ій комунальні послуги по квитанціям. Що вони жили як сім`я: чоловік та дружина, проявляли турботу один про одного, багато домашніх справ робили разом. В 2016 році вони були разом на весіллі дітей свідка. Повідомила, що про колишню дружину [PERSON] та його доньку не чула і не бачила їх ніколи. Часто приїздив до них брат [PERSON] . Що були в хороших стосунках, вони часто пригощали, запрошували її з чоловіком на шашлики. В кінці весни- початку літа 2018 року [PERSON] та [PERSON] купили своє житло та виїхали з квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її батько [PERSON] весь час надавав допомогу своєму молодшому брату [PERSON] , який приходився їй рідним дядьком. Про нові відносини дядька з [PERSON] вона дізналася в 2012 році. Підтвердила, що з весни 2013 року [PERSON] і [PERSON] проживали як чоловік і дружина в квартирі, якою розпоряджалася її свекруха [PERSON] . Фактичне подружжя вело спільно домашнє господарство, турбувалися один про одного, мали тісні сімейні зв`язки з їх родиною та з родиною [PERSON] , привозили з села їм домашні продукти. Віра садила квіти біля вікон, [PERSON] побудував біля квартири мангал. Заперечувала той факт, що на [ADDRESS] проживали донька [PERSON] та колишня дружина дядька [PERSON] [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що був з [PERSON] в дружніх відносинах, іноді разом із ним працював по найму, виконуючи будівельно-ремонтні роботи у фізичних осіб. Знав [PERSON] та [PERSON] з 2012 року, познайомившись з ними в м.Чорноморськ (Іллічівськ), де в той час [PERSON] працювала в магазині « [INFO] », там знімала житло. З весни 2013 року [PERSON] разом із [PERSON] стали проживати як сімейна пара в [ADDRESS] . Зазначив, що бував у них в гостях практично кожен місяць, крім періоду з серпня 2014 по травень 2016 року, оскільки виїздив з України. Йому було відомо, що [PERSON] та [PERSON] мають намір спільно купити житло, він також надавав їм допомогу в пошуку та в відновлювально-ремонтних роботах, оскільки будинок був аварійний. Представник відповідача звертає увагу суду, що в абзаці 5 п.3 Договору купівлі-продажу садового будинку зазначено: «на момент укладання цього Договору Покупець у зареєстрованому шлюбі не перебуває. Нотаріус ознайомив Продавця із заявою покупця про те, що він в шлюбі не перебуває (не одружений), вищевказаний садовий будинок набувається ним за особисті кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю вищевказаного сдового будинку, у тому числі відповідно до ст..ст. 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, немає.» Аналогічний за змістом пункт міститься в Договорі купівлі-продажу земельної ділянки (абзац 5 п.3 Договору). Тобто, за життя спадкодавець, при купівлі нерухомого майна, чітко визначив, що майно він набуває за власні кошти, ні з ким в шлюбі не перебуває, а також ні з ким не проживає однією сім`єю, а тому це майно є його особистою власністю. Суд критично оцінює складену на ім`я Приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Прутяновій Л.В. заяву [PERSON] від 25.05.2018 року про ствердження, що він ні з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу та що грошові кошти є його особистою приватною власністю, оскільки така заява відібрана від [PERSON] поза правилами Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 в редакції, чинній на день посвідчення угод . Так, Главою 1 Основні правила посвідчення правочинів ( Розділ ІІ Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій), а саме пунктом 4.6 передбачено складання відповідної заяви відчужувачем майна, а не набувачем. Зміст цієї заяви спростовується свідченням свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] які засвідчили, що вони сприймали [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та дружину, які проживали разом близько 10 років, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, турбувалися один про одного, мали тісні сімейні зв`язки, придбали за спільні кошти, будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що встановлено в судовому засіданні та дає підстави для висновку про проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період. Ухвалюючи рішення, суд погоджується та знаходить обґрунтованими доводами позивачки щодо факту спільного проживання сторін у спірний період, так як такі її доводи стверджуються належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами,\~ Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із частиною четвертою\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц). Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20). Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17). У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, в судовому засіданні встановлено , що з 2013 року [PERSON] та [PERSON] проживали як дружина та чоловік у фактичних шлюбних відносинах, мали спільний бюджет, який складався з пенсійних виплат та заробітної плати [PERSON] , заробітної плати та грошових коштів [PERSON] , додаткових грошових коштів від продажу вирощеної спільно сільськогосподарської продукції, доходів від ремонтно-оздоблювальних робіт, які проводили разом у приватних осіб. Факт постійного проживання [PERSON] разом з [PERSON] підтвердили допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , які засвідчили, що вони сприймали [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та дружину, які проживали разом близько 10 років, спочатку в найманому житлі, у якому останні зробили там своїми силами та за свої кошти поточний ремонт, потім в будинку, який придбали за ті спільні кошти, які в них збереглися, що розташований за адресою: [ADDRESS] , були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, турбувалися один про одного, мали тісні сімейні зв`язки, відзначали сімейні свята зі спільними друзями. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] разом з [PERSON] у період з 01.05.2013 року по день його смерті [INFO] та вважає необхідним визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки площею 0,0606 га, розташованої за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для індивідуального садівництва, кадастровий номер 5123782000:02:002:3186, реєстраційний номер нерухомого майна: 101241705123 та на частину садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1012503251237. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). \~Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). На підставі викладеного та досліджених доказів, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог належними і допустимими доказами та можливість задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до вимог частин 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Ухвалюючи рішення, суд також вважає необхідним вирішити долю понесених позивачкою та документально підтверджених судових витрат, а саме стягнути з відповідачів на користь позивачки, в рівних частках з кожного, судові витрати по справі в загальному розмірі 10\~367,10 гривень, з яких: 5367,10 гривень - сплаченого судового збору, 5000,00 гривень -слаченого експертного висновку.

Outcome: approved