Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-17 00:00:00

У січні 2024 року до Полтавського районного суду Полтавської області надійшов вищезазначений позов, у якому сторона позивача зазначає, що [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 6200 доларів США на умовах, передбачених розпискою від 19.03.2023, підписаною відповідачем. Згідно даної розписки відповідач зобов`язувався повернути заборгованість на першу вимогу позивача. 22 листопада 2023 року відповідачеві була направлена вимога позивача про повернення заборгованості за розпискою від 19.03.2023. Станом на 18 грудня 2023 року відповідач заборгованість не повернув. Позивач із посиланням на практику Верховного Суду зазначає, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Також позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду (без зазначення дати та номеру справи) у якій зазначено наступне: «Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику». Посилаючись на вищезазначені обставини, положення статей 509, 530, 626 1047 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 6200 (шість тисяч двісті) доларів США грн та судові витрати у сумі 21884,71 грн, з яких1884,71 грн судовий збір, 20000,00 грн витрати на професійну правничу допомогу. 05 листопада 2024 року ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області було постановлено направити дану справу за підсудністю до Решетилівського районного суду Полтавської області, оскільки місце проживання відповідача [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Дана справа надійшла до Решетилівського районного суду Полтавської області 02 грудня 2024 року. Ухвалою судді від 03 грудня 2024 року у справі відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання на 25 грудня 2024 року. У зв`язку з неврученням судової повістки відповідачеві, підготовче судове засідання було відкладене на 20 січня 2025 року. Підготовче судове засідання по справі проведено 20 січня 2025 року та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 лютого 2025 року. У зв`язку із необхідністю огляду оригіналу розписки судове засідання було відкладене на 18 березня 2025 року. Позиція учасників судового процесу У судове засідання 12 лютого 2025 року та 18 березня 2025 року позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача адвокат Паркулаб А.В. у судовому засіданні 12 лютого 2025 року та 18 березня 2025 року позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судові засідання 12 лютого 2025 року та 18 березня 2025 року не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, до суду повернувся конверт без вручення з поштовою відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 167, 174). Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. З огляду на викладене, ураховуючи, що судові повістки направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідача, суд уважає, що відповідач про місце, дату і час судового засідання був повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому ЦПК України, не подав, будь-яких заяв чи клопотань від відповідача до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на викладене, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 19 березня 2020 року [PERSON] , паспорт [NUMBER] (номер зазначений нечітко) взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 6200,00 доларів США, які зобов`язується повернути по першому проханню, що підтверджується копією розписки від 19.03.2023 та оригіналом, який надійшов до суду 10 березня 2025 року (а.с. 6, 177). Як вбачається з опису вкладення у лист з оголошеною цінністю №6100259489462, копії накладеної та поштової квитанції, вимога [PERSON] в особі адвоката Паркулаба А.В. до [PERSON] про повернення боргу у розмірі 6200,00 доларів США згідно розписки від 15.03.2023 була направлена 22 листопада 2023 року [PERSON] на адресу: [ADDRESS] (звор. а. с. 7). У письмових поясненнях представник позивача [PERSON] звертав увагу, що у описі вкладення було допущено помилку у даті розписки, а саме: «15.03.2023» замість правильної «19.03.2023» (а. с. 175 - 176). Згідно роздруківки із сайту «Укрпошти» щодо перевірки статусу відстеження відправлення №6100259489462 дане відправлення вручено особисто 25.11.2023 (а. с. 24, 25). З відповіді Державної податкової служби України від 15.04.2024 судом установлено, що у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків міститься інформація щодо особи з прізвищем, ім`ям, по батькові: [PERSON] , яка отримувала документ, що засвічує реєстрацію в Державному реєстрі, з пред`явленням паспорта [NUMBER] . Зазначена фізична особа зареєстрована у Державному реєстрі за реєстраційним номером облікової картки платника податків [NUMBER] (а. с. 81 82). Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою\~статті 626 ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України\~передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Судом встановлено, що розписка містить паспортні дані та прізвище, ім`я, по батькові особи позичальника, дату її складання, факт позики грошових коштів в конкретно визначеній сумі і валюті та зобов`язання щодо їх повернення. Відповідно до правової позиції, висловленій в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи\~отримання від кредитора\~певної грошової суми або речей». Отже, судом встановлено, що позивач свої обов`язки за договором позики, укладеним 19.03.2023, виконав в повному обсязі, а саме, передав грошові кошти в розмірі 6200,00 доларів США. Відповідач же свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів в строки, встановлені вищевказаним договором позики, а саме після отримання письмової вимоги, не виконав, будь-яких доказів, які б спростовували факт отримання цих коштів чи підтверджували виконання ним зобов`язання шляхом повернення грошових коштів, не надав. Факт направлення відповідачу письмової вимоги на зазначену ним у розписці адресу підтверджується описом вкладення у лист з оголошеною цінністю. Відповідно до ст. 599 ЦПК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18 зазначив про те, що якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики.\~Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Крім того наявність оригіналу боргової розписки у позивача [PERSON] свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц та інших. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2019 року у справі №753/2362/17 тлумачення абзацу 1 частини першої статті\~1046, абзацу 1 частини першої статті\~1049 ЦК України\~дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої\~статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої\~статті 1049 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином\~суд зазначає\~про наявність\~правових підстав\~для стягнення\~з відповідача\~на користь\~позивача заборгованості\~у валюті,\~визначеній договором\~позики,\~тобто у\~сумі 6200\~доларів США\~без визначення\~еквівалента такої\~суми в\~гривні,\~оскільки договором\~позики не\~встановлено іншого\~порядку повернення\~боргу та\~не передбачено\~його визначення\~в грошовому\~еквіваленті до\~національної валюти\~України -\~гривні. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції про сплату судового збору № 9656-1594-3405-1822 від 01.12.2024 встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 1884,71 грн (а. с. 1). Враховуючи вищезазначене, та у зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача у справі в розмірі 1884,71 грн на користь позивача. Щодо судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, які понесла сторона позивача слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем було подано: копію договору №22/11-23 про надання професійної правничої допомоги від 22 листопада 2023 року (а. с. 11 - 12); розрахунок суми вартості послуг №1 за договором №22/11-23 про надання професійної правничої допомоги від 22 листопада 2023 року (звор. а. с. 12 - а. с. 13), акт прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) за договором №22/11-23 про надання професійної правничої допомоги від 22 листопада 2023 року (звор. а. с. 13 - а. с. 14), копія квитанції до прибуткового касового ордера №18/12 від 18.12.2023 (звор. а. с. 2). Відповідно до розділу 1 договору №22/11-23 про надання професійної правничої допомоги від 22 листопада 2023 року, укладеного між [PERSON] (далі Клієнт) та адвокатським об`єднанням «ПАРКУЛАБ І ПАРТНЕРИ» (далі Виконавець) Виконавцем здійснюється надання правової інформації, консультацій та роз`яснень, представництво інтересів Клієнта в усіх підприємствах, установах та організаціях та перед третіми особами, участь від імені та в інтересах Клієнта у провадженні в суді першої та другої інстанції у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою (договором позики) від 19.03.2023. 21 листопада 2024 року між позивачем [PERSON] та адвокатським об`єднанням «ПАРКУЛАБ І ПАРТНЕРИ» було укладено додаткову угоду №1 до Договору про надання професійної правничої допомоги від 22 листопада 2023 року, відповідно до якої сторони домовились п. 5.3. Договору викласти в наступній редакції: «5.3. Термін дії договору до повного виконання умов договору, визначених в п.1, тобто до винесення судом апеляційної інстанції постанови по суті розгляду справи» (а. с. 183). Згідно з пунктом 4.1. цього договору професійна правнича допомога адвоката, яка надається відповідно до Договору, оплачуються Клієнтом відповідно до розрахунків суми вартості послуг, які є невід`ємними частинами цього Договору, встановлюють обсяг і вартість послуг, що надаються. Встановлюється порядок обчислення гонорару Виконавця - фіксований розмір або погодинна оплата. Відповідно до пунктів 2 та 4 розрахунку суми вартості послуг №1 за договором №22/11-23 про надання професійної правничої допомоги від 22 листопада 2023 року встановлюється порядок обчислення гонорару Виконавця фіксований розмір. Встановлюється гонорар Виконавця у розмірі 20000,00 грн під час підготовки позовної заяви в суді першої інстанції , 10000,00 грн під час провадження у суді другої інстанції. Сторони узгодили надання виконавцем наступних послуг: 1. Підготовка позовної заяви і участь в провадженні в суді першої інстанції (за необхідності), що включає: первинний аналіз матеріалів справи; аналіз судової практики з аналогічних справ, аналіз поточної практики Верховного Суду з висновками щодо судової перспективи справи і використання релевантної практики під час підготовки позовної заяви; підготовка проекту позовної заяви; збір доказів; підготовка додатків до позовної заяви (в двох екземплярах); підпис і подача позовної заяви в суд; підготовка відповіді на відзив (за необхідності); підготовка та участь у судових засіданнях (за необхідності); отримання судового рішення та виконавчих листів; усні і письмові консультації; складання процесуальних документів; документальне оформлення наданих послуг. Вартість 20000,00 грн. Згідно акту прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) за договором №22/11-23 про надання професійної правничої допомоги від 22 листопада 2023 року Виконавець надав, а Клієнт прийняв наступні послуги: підготовка позовної заяви, відповіді на відзив (за необхідності) і участь в провадженні в суді першої інстанції (за необхідності). Інших процесуальних документів та участь в провадженні в суді першої інстанції. Вартість послуги 20000,00 грн. Копією квитанції до прибуткового касового ордера №18/12 від 18.12.2023 підтверджується прийняття адвокатським об`єднанням «ПАРКУЛАБ І ПАРТНЕРИ» від [PERSON] 20000,00 грн на підставі договору №18/12 від 22.11.2023. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вищевказаний висновок Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду зазначений у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Водночас суд також враховує ту обставину, що по даній справі ухвалюється заочне рішення з огляду на положення частини 8 статті 128 ЦПК України. Тобто відповідач по суті не мав можливості доводити неспівмірність витрат на правничу допомогу. З огляду на дану обставину, суд самостійно визначає їх розмір, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності. При цьому суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 754/7992/20. Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 у справі № 927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На думку суду, стягнення із відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн, не можна вважати пропорційним меті відшкодування таких витрат. Суд зазначає, що дана справа не є складною, відбувалася за відсутності відповідача, позовна заява виконана у типовій формі для позовів про стягнення заборгованості за договором розписки, тому суд вважає, що вказана сума за надання правової допомоги є завищеною. З огляду на викладене, ураховуючи фактичний обсяг наданих адвокатським об`єднанням «ПАРКУЛАБ І ПАРТНЕРИ» юридичних послуг, співмірність суми витрат зі складністю справи та відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, суд вважає, що заявлений позивачем розмір вимог щодо стягнення понесених витрат на правничу допомогу слід задовольнити частково, а саме: на суму 10000,00 грн. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: approved