Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-23 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання прав власності. В обґрунтування позову позивач вказала, що в 1999 році вона познайомилася з відповідачем та на ґрунті спільних цінностей, інтересів та поглядів на життя між ними склалися теплі, щирі стосунки, що переросли у взаємне почуття любові, вони вирішили створити сім`ю. У січні 2000 року відповідач переїхав до її помешкання і вони почали спільно проживати разом, як чоловік і дружина, однією сім`єю, вели разом спільно домашнє господарство, побут та сімейний бюджет. На той час позивачка вже була розлучена із своїм першим чоловіком [PERSON] , в іншому зареєстрованому шлюбі не перебувала, так само - відповідач в іншому зареєстрованому шлюбі не перебував. У відповідача на той час власних дітей не було, у позивачки від першого шлюбу є син [PERSON] , 1988 р.н. У період з січня 2000 року по 2003 рік позивачка із відповідачем проживали разом однією сім`єю в однокімнатній квартирі позивачки по [ADDRESS] . В тому ж помешканні разом із ними проживав малолітній син позивачки - [PERSON] . [INFO] у позивачки із відповідачем народилась донька [PERSON] . В свідоцтві про народження батьком дитини зазначено відповідача, матір`ю зазначено позивачку. Очікуючи народження доньки, для забезпечення інтересів їх спільної сім`ї і плануючи збудувати собі більше за житловою площею помешкання, позивачка із відповідачем вирішили продати квартиру позивачки, у якій сім`я проживала до того. Незначний період часу після продажу квартири позивачки сім`я проживала в будинку матері відповідача, за місцем реєстрації відповідача: [ADDRESS] . Після цього майже 8 років родина винаймала квартиру [ADDRESS] . За період спільного проживання однією сім`єю як чоловік та жінка, тобто за період часу із січня 2000 року, позивачка й відповідач не тільки лише спільно вели домашнє господарство і сімейний бюджет, а й старанно працювали над покращенням їх сімейного побуту, заощаджуючи та вкладаючи зароблені кошти у придбання майна. Так, за весь період спільного із відповідачем проживання позивачка працювала на посадах бухгалтера Макарівського Держлісгоспу, Макарівської селищної ради, Макарівської районної санітарно-епідеміологічної станції, Фастівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень, Макарівського районного центру зайнятості. Відповідач постійної роботи не мав, оскільки з 2000 року по 2003 рік ніде офіційно не працював, підробляв на тимчасових заробітках. 10.07.2003 року відповідач зареєструвався як фізична особа - підприємець (з видами діяльності - роздрібна торгівля з лотків і на ринках), для започаткування та фінансування підприємницької діяльності родина використала частину грошей, виручених від продажу квартири позивачки. В період 2010-2013 років позивачка разом із відповідачем за рахунок спільних коштів, в тому числі й за кошти, отримані від продажу квартири позивачки, та за кошти від доходу ФОП, будували власний будинок по [ADDRESS] . На етапі будівництва часто приїздили разом, радились, де і що має бути розташовано, обирали двері, оздоблення, колір стін, меблі та інші речі. В січні 2013 року позивачка із відповідачем та їх донькою переїхали із орендованої квартири в новозбудований будинок по [ADDRESS] . Син позивачки [PERSON] став жити окремо із своєю цивільною дружиною [PERSON] , з якою вони часто навідували позивачку, відповідача і сестру [PERSON] . Для уникнення зайвого збирання документів і додаткових витрат, у зв`язку з тим, що позивачка із відповідачем так і не зареєстрували шлюб одне з одним, реєстрація права власності на будинок оформлялась одноособово на ім`я відповідача. 10.06.2014 року відповідач оформив право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 157,5 кв.м., житловою площею 96,6 кв.м, отримавши на своє ім`я свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Макарівського районного управління юстиції Київської області. Позивачка разом із відповідачем несла фінансові витрати по утриманню спільного будинку, купувала побутову техніку, меблі та інші речі. Також позивачка брала участь в спільному утриманні будинку, сплаті комунальних послуг. Сімейне життя позивачки із відповідачем не обмежувалось вирішенням побутових питань, родина приділяла увагу також якісному проведенню сімейного дозвілля та відпочинку, зокрема це вбачається зі спільних фотографій позивачки із відповідачем та їхньою донькою з відпусток на море. Тож вказане свідчить, що [PERSON] і [PERSON] , починаючи із січня 2000 року по 2023 рік, спільно проживали як жінка і чоловік, користуючись відповідними правами, добровільно взявши на себе і виконуючи обов`язки подружжя одне перед одним, та успішно виконуючи обов`язки батьків по відношенню до їх спільної доньки. Нажаль, останнім часом відносини позивачки із відповідачем погіршились, вони віддалились одне від одного, можливості для відновлення сімейних стосунків не вбачаються. Водночас, відповідач продовжує проживати в будинку [ADDRESS] . Позивачка також проживає в цьому помешканні, іншого житла у неї немає. Після погіршення сімейних стосунків на пропозиції позивачки вирішити питання поділу спільного майна в добровільному порядку відповідач відмовився, запропонувавши їй звертатися до суду та доводити законність своїх претензій на майно придбане під час спільного поживання однією сім`єю, тому позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом з метою захисту своїх законних прав. Враховуючи викладене, позивач, просила суд: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] разом із [PERSON] в період з січня 2000 року по грудень 2023 року; визнати об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, [PERSON] та [PERSON] , житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 157,5 кв. м, житловою площею 96,6 кв.м.; виділити [PERSON] , [INFO] та визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 157,5 кв. м, житловою площею 96,6 кв.м. Ухвалою суду від 02.02.2024 року позов [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. У підготовчому засіданні 06.05.2024 року відповідач позов визнав, проте в підготовчому засіданні за клопотанням представника позивача оголошено перерву, задля з`ясування думки позивача про можливість залишення даного позову без розгляду, оскільки можливо врегулювати даний спір у позасудовому порядку. Ухвалою суду від 30.08.2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 01.10.2024 року. В подальшому судовий розгляд відкладався неодноразово, черговий раз на 24.03.2025 року. У судовому засіданні представник позивача адвокат Головков Є.І. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, у судове засідання не з`явився, заяв, клопотань до суду не подавав. Враховуючи його позицію щодо даного спору під час підготовчого провадження, та відсутність заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи за його відсутності. У судовому засіданні за клопотанням представника позивача були допитані свідки. Свідок [PERSON] дала суду наступні покази. З сторонами у справі вона знайома, підтримують дружні стосунки. З [PERSON] знайома більше 40 років, з [PERSON] знайома з 1998 року. У 1996 році [PERSON] отримала квартиру, у якій проживала з сином [PERSON] . У 1999 році [PERSON] з [PERSON] почали проживати разом як сім`я, у 2002/2003 році у них народилася спільна донька. Продавши квартиру [PERSON] вони почали вкладати кошти в будівництво будинку. Побудувавши будинок почали проживати разом як чоловік та дружина. Раз на місяць вона з ними разом зустрічалися. [PERSON] з [PERSON] вели спільний бюджет, спільне господарство. Свідок [PERSON] дала суду наступні покази. З [PERSON] вони подруги, знайомі з 1996 року, діти були одного віку тому почали спілкуватися. З [PERSON] вона знайома, оскільки [PERSON] почала проживати з [PERSON] , стосунки у них дружні. [PERSON] познайомилася з [PERSON] , він запропонував одружитися, вони стали проживати разом. Коли [PERSON] завагітніла вирішили продати її квартиру та будувати будинок. Вони проживали спочатку у будинку батьків [PERSON] , потім знімали квартиру, жили вони як сім`я. У 2013 році переїхали у будинок. У них були гарні відносини, жили вони разом як сім`я з 1999 року. Вона приходила до них у гості, регулярно спілкувалися. Свідок [PERSON] дала суду наступні покази. З [PERSON] знайома, разом працювали, спілкується і досі. З [PERSON] також знайома. [PERSON] з [PERSON] жили як сім`я, мали спільний побут, разом все купували, він привозив [PERSON] на роботу та забирав її. Бувала у них вдома. У 2009-2010 роках вони почали будувати будинок. На даний час сім`я розпалася. Свідок [PERSON] дала суду наступні покази. З [PERSON] та [PERSON] знайома з 2006 року. Вона познайомилася з ними коли почала зустрічатися з сином [PERSON] , усі разом проводили час. [PERSON] з [PERSON] проживали як одна сім`я, вели спільний побут, будували разом будинок на кошти від продажу квартири [PERSON] . Коли позивач з відповідачем почали проживати разом як сім`я її цивільному чоловіку та сину [PERSON] було 10 років. Свідок [PERSON] дав суду наступні покази. [PERSON] є його мамою, коли він познайомився з [PERSON] йому було 10 років. Він проживав у квартирі матері разом з нею, яку вона отримала від роботи. Через деякий час квартиру продали щоб побудувати будинок. Деякий час він разом з мамою та її цивільним чоловіком [PERSON] жили у батьків [PERSON] . [PERSON] з [PERSON] почала проживати з 1999 року, в 2013 році вони переїхали жити у будинок. Весь час вони жили як сім`я. Вислухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Як вказала позивач та що визнав відповідач, в 1999 році вона познайомилася з відповідачем та на ґрунті спільних цінностей, інтересів та поглядів на життя між ними склалися теплі, щирі стосунки, що переросли у взаємне почуття любові, вони вирішили створити сім`ю. У січні 2000 року відповідач переїхав до її помешкання і вони почали спільно проживати разом, як чоловік і дружина, однією сім`єю, вели разом спільно домашнє господарство, побут та сімейний бюджет. У відповідача на той час власних дітей не було, у позивачки від першого шлюбу є син [PERSON] , 1988 р.н., у зареєстрованому шлюбі з іншими особами не перебували. У період з січня 2000 року по 2003 рік позивачка із відповідачем проживали разом однією сім`єю в однокімнатній квартирі позивачки по [ADDRESS] . В тому ж помешканні разом із ними проживав малолітній син позивачки - [PERSON] . [INFO] у позивачки із відповідачем народилась донька [PERSON] . В свідоцтві про народження батьком дитини зазначено відповідача, матір`ю зазначено позивачку. Очікуючи народження доньки, для забезпечення інтересів їх спільної сім`ї і плануючи збудувати собі більше за житловою площею помешкання, позивачка із відповідачем вирішили продати квартиру позивачки, у якій сім`я проживала до того. Незначний період часу після продажу квартири позивачки сім`я проживала в будинку матері відповідача, за місцем реєстрації відповідача: [ADDRESS] . Після цього майже 8 років родина винаймала квартиру [ADDRESS] . За період спільного проживання однією сім`єю як чоловік та жінка, тобто за період часу із січня 2000 року, позивачка й відповідач не тільки лише спільно вели домашнє господарство і сімейний бюджет, а й старанно працювали над покращенням їх сімейного побуту, заощаджуючи та вкладаючи зароблені кошти у придбання майна. За весь період спільного із відповідачем проживання позивачка працювала на посадах бухгалтера Макарівського Держлісгоспу, Макарівської селищної ради, Макарівської районної санітарно-епідеміологічної станції, Фастівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень, Макарівського районного центру зайнятості. Відповідач постійної роботи не мав, оскільки з 2000 року по 2003 рік ніде офіційно не працював, підробляв на тимчасових заробітках. 10.07.2003 року відповідач зареєструвався як фізична особа - підприємець (з видами діяльності - роздрібна торгівля з лотків і на ринках), для започаткування та фінансування підприємницької діяльності родина використала частину грошей, виручених від продажу квартири позивачки. В період 2010-2013 років позивачка разом із відповідачем за рахунок спільних коштів, в тому числі й за кошти, отримані від продажу квартири позивачки, та за кошти від доходу ФОП, будували власний будинок по [ADDRESS] . На етапі будівництва часто приїздили разом, радились, де і що має бути розташовано, обирали двері, оздоблення, колір стін, меблі та інші речі. В січні 2013 року позивачка із відповідачем та їх донькою переїхали із орендованої квартири в новозбудований будинок по [ADDRESS] . Син позивачки [PERSON] став жити окремо із своєю цивільною дружиною [PERSON] , з якою вони часто навідували позивачку, відповідача і сестру [PERSON] . Реєстрація права власності на будинок оформлялась одноособово на ім`я Відповідача. Позивачка разом із відповідачем несла фінансові витрати по утриманню спільного будинку, купувала побутову техніку, меблі та інші речі. Також позивачка брала участь в спільному утриманні будинку, сплаті комунальних послуг. Сімейне життя позивачки із відповідачем не обмежувалось вирішенням побутових питань, родина приділяла увагу також якісному проведенню сімейного дозвілля та відпочинку, зокрема це вбачається зі спільних фотографій позивачки із відповідачем та їхньою донькою з відпусток на море. Останнім часом відносини позивачки із відповідачем погіршились, вони віддалились одне від одного, можливості для відновлення сімейних стосунків не вбачаються. Водночас вони продовжують проживати в будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Вказані у позовній заяві обставини також підтверджуються наступним. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] , з 22.07.2015 року по даний час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] (а.с. 13). [INFO] у сторін по справі народилася донька [PERSON] (а.с. 13). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 29.02.1996 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] (а.с. 14). Також факт проведення спільного сімейного дозвілля та відпочинку, слідує з фотографій позивачки із відповідачем та їхньою донькою (а.с. 15-16). На підтвердження факту перебування у власності позивачки квартири в [ADDRESS] подано ордер на жиле приміщення (а.с. 18). Щодо підтвердження своєї трудової діяльності позивач подала копію трудової книжки (а.с. 19-23). Позивачка разом із відповідачем несла фінансові витрати по утриманню спільного будинку, сплаті комунальних послуг, купувала побутову техніку, меблі та інші речі, що підтверджується видатковою накладною від 18.11.2012 року та від 27.07.2013 року про придбання товарів (а.с. 24), повідомленням про надання субсидії (а.с 25). Згідно свідоцтва про право власності від 10.06.2014 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 157,5 кв.м., житловою площею 96,6 кв.м, зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с. 26). Також представником позивача адвокатом Головком Є.І. опитано осіб, які в подальшому були допитані у судовому засіданні як свідки (а.с. 27-40). Тож вказане вище свідчить, що [PERSON] і [PERSON] , починаючи із січня 2000 року по 2023 рік, спільно проживали як жінка і чоловік без реєстрації шлюбу. Крім того судом встановлено, що за час спільного проживання як жінки і чоловіка без реєстрації шлюбу сторонами у справі набуто майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Вирішуючи даний спір, суд керується також наступним. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 315 ЦК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Правило ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь\--кому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-30цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (ст. 3, 74 СК України). Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Конституційний суд України у рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки. Указаний висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18 березня 2019 року у справі № 357/6408/17, від 05 квітня 2019 року у справі № 387/938/17, від 16 травня 2019 року у справі № 467/404/17. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України (254к/96-ВР ), норм СК (2947-14), Цивільного процесуального кодексу України (1618-15) (далі - ЦПК), Закону України від 23 червня 2005 р. № 2709-ІV (2709-15) "Про міжнародне приватне право" та інших нормативно-правових актів, що регулюють сімейні відносини. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Приймаючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує прав інших осіб, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки з наданих позивачем доказів, обставин справи, які визнав відповідач, допитаних у судовому засіданні свідків, достовірно встановлено, що позивач проживала разом із відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2000 року по грудень 2023 року, в який ними набутий житловий будинок, який є об`єктом права спільної сумісної власності сторін у справі, а також позивач має право на частину об`єкта спільного сумісного майна. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ст. 141, ст. 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 50 відсотків судового збору (3 633,60 грн.) в сумі 1 816,80 грн., при цьому решту 50 відсотків судового збору в сумі 1 816,80 грн. слід повернути позивачу з державного бюджету, оскільки відповідач визнав позов.

Outcome: approved