Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.03.2025, просить виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна архівний запис від 02 липня 2004 року за № 49279 про арешт майна [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] разом з її чоловіком [PERSON] , котрий являється власником квартири. Право власності [PERSON] набуте на підставі договору купівлі-продажу на житло від 25 березня 1995 року. Вказує, що за результатами розгляду судової справи № 367/6554/23 (провадження № 2/367/1681/2024) було прийнято рішення про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 02 липня 2004 року за № 49286 про арешт майна [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] , накладений на підставі постанови б/н Виконавчою службою Ірпінського УЮ від 03 грудня 2002 року, архівний номер 4982974КІЕV9999, архівна дата 07.12.2002, дата виникнення 02.07.2004, № реєстра 193/02-2043, внутр. № 2101FB282DF340323532 Разом з тим, позивачу стало відомо, що на квартиру, власником якої вона не є, але вказана суб`єктом - № 93 у будинку [ADDRESS] , також накладено арешт (архівний запис). Хоча, 29.08.2024 року її чоловік [PERSON] уже звертався до Ірпінського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області (наразі - Ірпінський ВДВС у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту з квартири [ADDRESS] , власником якої позивач не являється. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 346933781 від 18.09.2023 року, щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] - відомостей про право власності та власників не знайдено. Також, згідно акту обстеження від 29.08.2024 року депутата Ірпінської міської ради Київської області Пащинського Олександра Сергійовича щодо кількості квартир за адресою: [ADDRESS] - квартири за [ADDRESS] та її власників не існує, так як всього квартир - 85. Позивач зазначає, що накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , яка фактично не існує, порушує її цивільні права та законні інтереси, створює невиправдані юридичні ризики для правового статусу спільного житла, а також вносить плутанину в офіційні документи, створюючи юридичні перешкоди для вільного користування та управління спільним майном. 09 вересня 2024 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області позовну заяву було залишено без руху з зазначенням недоліків та наданням позивачу строку 10 днів з дня отримання даної ухвали для їх усунення. 20 листопада 2024 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області було продовжено строк усунення недоліків позовної заяви. У визначений судом строк позивач усунула зазначені недоліки. Ухвалою суду від 19 грудня 2024 року за позовом було відкрито провадження та справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, через представника за довіреністю - Івчика В.В., подавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, а також заяву про уточнення (зменшення) позовних вимог, в якій просить задовольнити лише її вимогу щодо виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна архівний запис від 02 липня 2004 року за № 49279 про арешт майна [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] . Інші вимоги просить не розглядати. Представник Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Через відсутність від відповідача клопотань та відзиву на позов, враховуючи відсутність заперечень позивача на заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частинами 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивач [PERSON] дійсно зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] . Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 07 березня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Копиловою В.В. та зареєстрованим в реєстрі за № І-334, квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , який є чоловіком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 20 липня 1985 року. Відповідно до Інформаційної довідки № 392661986 від 28.08.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо суб`єкта - [PERSON] , [INFO] , відділом державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції накладено арешт (архівний запис) від 02 липня 2004 року за № 49279 про арешт майна [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] , накладений на підставі постанови б/н Виконавчою службою Ірпінського УЮ від 03 грудня 2002 року, архівний номер 4982974КІЕV9999, архівна дата 07.12.2002, дата виникнення 04.12.2002, № реєстра 193/02-2043, внутр. № 2101FB282DF340323532. Також, згідно листа Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за вих. № 32095 від 06.09.2024 за результатами розгляду звернення [PERSON] від 02.09.2024 року № 7080, відділ повідомляє, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що 02.07.2004 за № 49279 реєстратором Ірпінської міської державної нотаріальної контори згідно постанови від 03.12.2002 накладено арешт. Поряд з цим, згідно акту депутата Ірпінської міської ради Київської області - Пащинського Олександра Сергійовича від 29.08.2024 року, при обстеженні будинку за адресою: [ADDRESS] , було встановлено, що квартири за [ADDRESS] та її власників не існує, нумерація квартир у вказаному будинку починається з № 1 та закінчується № 85. Таким чином, всього у будинку наявні 85 (вісімдесят п`ять) квартир. Зазначене підтверджує твердження позивача, про те, що арешт був накладений на квартиру, яка фактично не існує, та відповідно власником якої позивач [PERSON] не може бути. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом На вказані обставини щодо фактичної відсутності квартири [ADDRESS] також посилався суд у рішенні від 03 червня 2024 року по справі № 367/6554/23 (провадження № 2/367/1681/2024) за позовом [PERSON] до Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) про зняття арешту з майна, копія якого долучена до позовної заяви. З тексту вищезгаданого рішення дійсно вбачається, що судом було встановлено наступне: в будинку за адресою: [ADDRESS] 85 квартир, при цьому, квартири [ADDRESS] не існує. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Отже, суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Порядок зняття арешту визначений ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої арешт з майна боржника може бути знятий за рішенням суду. Згідно з ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках завершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника (ч. 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Водночас, наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно, за умови відсутності виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.10.2022 року № 203/3435/21. За таких обставин, враховуючи відсутність жодних відомостей щодо наявного виконавчого провадження, а також майнових претензій до позивача у виконавчому провадженні, за яким на фактично неіснуючу квартиру, власником якої позивач не є, але вказана суб`єктом обтяження, було накладено арешт, що порушує права позивача, суд приходить до висновку про необхідність виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна архівного запису від 02 липня 2004 року за № 49279 про арешт майна [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] . Вказані висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19) та від 13.07.2022 року у справі №2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22). За наведених обставин, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved