Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-18 00:00:00

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги\~обґрунтовані тим,\~що 10\~грудня 2021\~року між\~Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«Київська торгово-інвестиційна\~компанія» та\~ [PERSON] на\~підставі Заявки\~на позику,\~підписаної Позичальником\~за допомогою\~електронного підпису\~одноразовим ідентифікатором,\~був укладений\~Договір позики\~№\~555162124195,\~відповідно до\~якого Позикодавець\~надав Позичальнику\~на умовах\~строковості,\~зворотності,\~платності грошові\~кошти на\~суму у\~загальному розмірі\~11\~400,00\~грн.,\~на строк\~30\~календарних днів\~під проценти,\~вказані в\~п.\~1.1.1.\~Договору позики,\~а Позичальник\~зобов`язався\~повернути позикодавцеві\~позику та\~сплатити зазначені\~проценти. Як зазначає позивач, Позикодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти відповідно до умов укладеного Договору позики. 18 грудня 2023 року між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено Договір факторингу №\~18/12-2023, відповідно до якого ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у тому числі за Договором позики №\~555162124195 від 10 грудня 2021 року, що укладений між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та позичальником, яким є: [PERSON] . Таким чином, на думку позивача, ТОВ «Факторинг Партнерс» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Так, як зазначає позивач, оскільки всупереч умов Договору позики, відповідач не виконав свої зобов`язання по поверненню коштів та сплаті відсотків, останній має непогашену заборгованість перед ТОВ «Факторинг Партнерс», у зв`язку із чим позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс»: -заборгованість за Договором кредитної лінії №\~555162124195 (пролонгація) від 10 грудня 2021 року в сумі 23\~268,40 грн.; -витрати по сплаті судового збору у розмірі 3\~028,00 грн.; -понесені витрати на правову допомогу у розмірі 9\~000,00 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 травня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 30 грудня 2024 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач зазначив, що позивачем до позовної заяви не надано жодних доказів видачі кредитних коштів та виписки по банківському рахунку [PERSON] , яка б могла підтвердити надходження кредитних коштів на його рахунок та користування ними. Крім того, вказує, що позивачем у розрахунку заборгованості здійснено нарахування відсотків поза межами строку дії договору, що суперечить положенням чинного законодавства. У зв`язку із викладеним, відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 10 січня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Так, представник позивача вважає, що відзив на позовну заяву є необґрунтованим, таким, який не спростовує підстави, які зазначені в позовній заяві. Зазначає, що відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення кредитного договору, отримав кредитні кошти, що підтверджується відповідними доказами, а відсотки були нараховані відповідно до умов укладеного договору. У зв`язку із чим просила суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд винести рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило. Протокольною ухвалою\~суду 19\~березня 2025\~року у\~задоволенні клопотання\~представника позивача\~про поновлення\~строку для\~подання клопотання\~про витребування\~доказів відмовлено, а клопотання про витребування доказів залишено без задоволення, з огляду на те, що у позовній заяві позивачем не зазначено доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Так, у клопотанні про витребування доказів позивач просив суд поновити строк на подання такого клопотання, водночас жодної поважної причини пропуску процесуального строку, позивач у своїй заяві не навів, як і не обґрунтував неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього. За таких обставин, суд не вбачав підстав для поновлення строку на подання клопотання про витребування доказів, а відтак клопотання представника позивача залишено без задоволення. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київська торгово-інвестиційна компанія» та [PERSON] на підставі Заявки на позику від 10 грудня 2021 року, підписаної Позичальником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, був укладений Договір позики №\~555162124195. Згідно з\~умовами договору,\~позикодавець надає\~позичальнику на\~умовах строковості,\~зворотності,\~платності грошові\~кошти на\~суму у\~загальному розмірі\~11\~400,00\~грн.,\~які у\~випадку проведення\~пролонгації/реструктуризації\~заборгованості направляються\~на погашення\~заборгованості за\~Договором позики\~№\~555162124195\~від 10\~грудня 2021\~року,\~укладеного між\~сторонами,\~на строк\~30\~календарних днів\~під проценти,\~вказані в\~п.\~1.1.1.,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцеві\~позику та\~сплатити зазначені\~проценти (п.\~1.1.). Сторони погодили тип процентної ставки фіксована (п. 1.1.1.). Знижена процентна ставка 2,19\~% на день (800,00\~% річних) (п.1.1.1.1.). Стандартна процентна ставка, фіксована 2,60\~% за день (950,00\~% річних). Відповідно до п.2.1. Договору, позика надається позичальнику шляхом перерахування позикодавцем позики на банківський картковий рахунок позичальника за реквізитами його банківської платіжної картки, зазначений у реєстраційній анкеті клієнта позичальника у системі «Loany» на сайті системи www.loany.com.ua. З метою підписання договору, а також підтвердження ознайомлення з правилами та іншими документами, відповідачу було надано одноразовий ідентифікатор 6688. В матеріалах справи містяться також Графік платежів №\~555162124195, Розрахунок вартості кредиту, Паспорт позики, Довідку про ідентифікацію по договору №\~555162124195 від 10 грудня 2021 року, Загальні умови надання грошових коштів у позику. Підписанням Договору позики відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його умовами, в тому числі Правилами надання коштів у позику та йому надана інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання Договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з веденням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором підписання електронного договору. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» (далі Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У ст. 3 Закону зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону, моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. 18 грудня 2023 року між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено Договір факторингу №\~18/12-2023, відповідно до якого ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у тому числі за Договором позики №\~555162124195 від 10 грудня 2021 року, що укладений між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та відповідачем [PERSON] . Відповідно до акту приймання-передавання Реєстру Боржників в паперовому вигляді від 22 грудня 2023 року за Договором факторингу №\~18/12-2023 від 18 грудня 2023 року та Реєстру боржників від 22 грудня 2023 року до Договору факторингу №\~18/12-2023 від 18 грудня 2023 року, ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло права грошової вимоги до відповідача за Договором позики №\~555162124195 від 10 грудня 2021 року у розмірі 23\~268,4 грн., з яких: заборгованість за сумою позики 11\~400 грн., заборгованість за процентами за користування позикою 11\~868,4 грн., штрафи, пені, неустойка 0 грн. Відповідно до копії листа ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія», повідомлено клієнта ТОВ «Факторинг Партнерс» про перерахування коштів через платіжну систему LiqPay на підставі договору №\~555162124195, транзакція №\~1848683490, дата транзакції 10.12.2021, маска картки [NUMBER] *74. Відповідно до розрахунку заборгованості по укладеному договору, розмір заборгованості відповідача становить 23\~268,40 грн.. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На підтвердження позовних вимог позивачем ТОВ «Факторинг Партнерс» було надано копії договору позики з додатками, копії паспорта позики, загальних умов надання грошових коштів у позику, докази перерахування коштів відповідачу, копію договоруів факторингу, копію акту приймання-передавання, витяг з Реєстру боржників, а також розрахунок заборгованості за укладеним договором. Разом з тим, вказані документи не підтверджують факт отримання відповідачем коштів на підставі укладеного договору та наявність у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі, який він зазначає. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно зі ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (ст. 78 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст. 77 - ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом. Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, що підтверджує отримання позики, користування нею, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належними доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі №\~161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження №\~61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №\~75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №\~200/5647/18 (провадження №\~61-9618св19), від 28 серпня 2023 року у справі №\~206/3009/15 (провадження №\~61-5576св23) тощо. Разом з тим, позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу по справі були перераховані грошові кошти у розмірі, який зазначено позивачем. Так, дослідивши надану копію укладеного договору та додатків до нього, копію листа ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» з додатками, суд встановив, що ці докази не є достовірними, належними, та у своїй сукупності достатніми на підтвердження факту виконання позивачем своїх обов`язків за кредитними договором, оскільки не містять повної інформації про погоджений сторонами у договорі номер платіжного засобу, на який потрібно було перерахувати суму кредиту, а також не містить повної інформації про номер платіжного засобу на який було перераховано суму кредиту. Квитанція від 10 грудня 2021 року АТ КБ «Приват Банк» (сервіс онлайн платежів LiqPay), за якої 10 грудня 2021 року о 19:26 був здійснений переказ кредитних коштів на суму 11\~400,0 грн., ID платежу №\~1848683490, призначення платежу: видача кредитних коштів, картка/рахунок отримувача: [NUMBER] , не є належними доказами, які підтверджують здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів саме відповідачу [PERSON] , оскільки належність банківської картки [NUMBER] *74 відповідачу у справі - [PERSON] не підтверджена належними доказами. Наведена квитанція не містить інформації щодо прізвища, імені та по-батькові відповідача як особи, що отримала за цією квитанцією грошових коштів. Відсутнє у квитанції посилання на правочин, який був підставою для вчинення переказу. У квитанції наявне посилання щодо зарахування грошових коштів на картку з певним номером, однак жодних доказів, що відповідною карткою користувався відповідач, матеріали справи не містять. Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що заборгованість відповідача по укладеному договору складає у загальному розмірі 23\~268,40 грн., матеріали справи не містять. Не надано також позивачем до позовної заяви і доказів існування будь-яких правовідносин між ТОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та АТ КБ «ПриватБанк», яке, згідно доводів ТОВ «Факторинг Партнерс», здійснило переказ коштів на рахунок відповідача від імені позикодавця. Отже, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про наявність договірних відносин між позикодавцем та АТ КБ «ПриватБанк» щодо переказу платежів, лист АТ КБ «Київська торгово-інвестиційна компанія» сам по собі не може підтверджувати переказ коштів за Договором позики №\~555162124195 від 10 грудня 2021 року. Доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом надання відповідачеві кредитних коштів, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Вказані висновки суду гуртуються на правових позиціях викладених Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі №\~755/18920/18 та від 13 травня 2020 року у справі №\~219/1704/17. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed