Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з останнього заборгованість за договором позики від 23 липня 2021 року у розмірі 22000 євро, що у гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ на день подання позову становить 897380 грн, 3% річних за користування коштами у сумі 55534,58 грн, а також стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 9529,15 грн. На підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 23 липня 2021 року між сторонами було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О. та зареєстрований у реєстрі за №589. Відповідно до п.1 даного договору позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі 704754,60 грн до 31 грудня 2022 року. Своїми підписами сторони підтверджують, що позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти у розмірі 704754,60 грн, зазначені у п.1 цього договору, що в еквіваленті за курсом НБУ, встановленим на 23 липня 2021 року, становить 22000 євро. Проте до цього часу відповідач, незважаючи на численні вимоги, свого зобов`язання за договором позики не виконав та не повернув позивачу суму позики. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 27 березня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача Копитіна Я.С. просить позов задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 23 липня 2021 року лише у розмірі 7056,28 євро, що у гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ на день подання відзиву складає 298093 грн. На обґрунтування відзиву зазначено, що відповідачем було сплачено майже половину боргу. Крім того, у позивача знаходиться товар відповідача, який вона погодилася реалізувати з метою пришвидшення закриття боргу відповідачем. Тобто, вартість проданого товару за погодженням сторін вираховувалась із суми боргу відповідача перед позивачем, а оскільки більша частина товару наразі залишилася у позивача, то відповідач визнає позов у частині стягнення 7056,28 євро. Додатково вказано, що у 2018 році на підставі договору у простій письмовій формі відповідач отримав від позивача у позику 45000 доларів США строком до 01 січня 2019 року. Відповідач поступово сплачував позивачу кошти та станом на липень 2021 року сума боргу становила 22000 євро. Відповідач запропонував оформити залишок цього боргу нотаріально посвідченим договором позики, щоб позивач мала більше гарантій стосовно повернення боргу, у зв`язку з чим і було укладено договір позики від 23 липня 2021 року. Комунікація сторін щодо боргу велася у месенджерах, також є декілька листів від позивача на електронну пошту. Вказує, що з листування вбачається, що позивач погодилася реалізовувати наявний у відповідача товар (хутряні шуби) з метою пришвидшення закриття боргу відповідачем. Оскільки сторони знаходилися у різних містах, а згодом й у різних країнах, повернення боргу відбувалося шляхом перерахування коштів на карткові рахунки. Одна з останніх комунікацій сторін звелась до того, що позивач підтвердила залишок боргу відповідача у розмірі 12075 євро. Відповідач попросив у позивача дати йому розписку на цю суму, але після цього комунікація обірвалася та позивач звернулася до суду. Представник позивача - адвокат Коваль М.С. - у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Додатково представник позивача Коваль М.С. пояснила, що переписки у месенджерах не можуть бути доказами повернення коштів, жодних бартерних зобов`язань між сторонами не було, жодних доказів про внесення змін до порядку повернення коштів, аніж того, що указаний у договорі позики, не надано. Представник відповідача - адвокат Копитіна Я.С. - у судовому засіданні позов визнала частково, а саме лише у частині 7056,28 євро, та надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Додатково також представник відповідача Копитіна Я.С. пояснила, що частину боргу було переховано з рахунків підлеглих відповідача, оскільки така була домовленість між сторонами. Разом з цим, представник відповідача Копитіна Я.С. зазначила, що їй не відомо чому борг сплачувався не з рахунку відповідача, вказала, що так було побудовано бізнес відповідачем, та докази з приводу того, що частково кошти були сплачені саме підлеглими відповідачами відсутні. Суд, вислухавши представника позивача Коваль М.С. , представника відповідача Копитіну Я.С. , свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази, встановив такі фактичні обставини. 23 липня 2021 року між сторонами укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О., відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві 704754,60 грн до 31 грудня 2022 року включно. Своїми підписами на цьому договорі сторони підтвердили, що позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти у розмірі 704754,60 грн, зазначені у пункті 1 цього договору, що в еквіваленті за курсом Національного банку України, встановленим станом на 23 липня 2021 року, складає 22000 євро, до моменту підписання цього договору (т.1 а.с.12). Пунктом 4 вказаного договору позики передбачено, що повернення суми позики здійснюється готівкою. Факт повернення позики підтверджується заявою від імені позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Наявність у позичальника заяви від імені позикодавця про повернення йому грошових коштів на загальну суму позики - є підтвердженням виконанням ним зобов`язання за цим договором щодо повернення позики належним чином. Позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов`язаний прийняти позику достроково, тобто раніше терміну, визначеного в пункті 1 цього договору. За домовленістю між сторонами, позика є безпроцентною (пункт 5). Відповідно до поданого позивачем розрахунку відповідач станом на 23 січня 2024 року має наступну заборгованість (т.1 а.с.27): - заборгованість з позики 22000 євро, що у гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ на день подання позову становить 897380 грн; - 3% річних за період з 01.01.2022 по 23.01.2024 у сумі 55534,58 грн. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є рідним братом відповідача та вони є співвласниками бізнесу з продажу хутряних виробів. Вказав, що йому відомо, що відповідач мав борг перед позивачем на суму 22000 євро у зв`язку з чим відповідач запропонував позивачу продавати шуби, щоб пришвидшити повернення боргу. Коли саме виник даний борг та чи були інші боргові відносини між сторонами свідку не відомо. Вказав, що у 2023 році позивач приїжджала до шоу-руму у м.Києві, де свідок передав їй 1000 євро та позивач забрала 2 шуби на виконання боргового зобов`язання відповідачем. Також свідок [PERSON] пояснив, що відправляв позивачу шуби Новою Поштою до м. Нововолинськ, помічниця відповідача [PERSON] також здійснювала перерахування на рахунок позивача у рахунок погашення суми боргу відповідача за договором позики. Додатково свідок [PERSON] пояснив, що якихось договорів щодо сплати боргу шубами не укладали. Потім позивач перестала комунікувати і з`явився цей позов. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що перебуває у дружніх відносинах з відповідачем та якось через те, що його підлеглий звільнився, він попросив її перераховувати зі своєї картки кошти на рахунок позивача у співвідношенні до 250 євро, а потім відповідач повертав їй через інших людей кошти готівкою. Вказала, що вона познайомилася з позивачем по телефону, який їй дав відповідач, та позивач кожного разу підтверджувала факт отримання нею коштів у месенджері. Таких перерахувань нею було зроблено протягом 10 місяців десятьма платежами на суму 2500 євро. Яке призначення таких платежів було вказано та яке прізвище ім`я та по батькові отримувача коштів було зазначено свідок не пам`ятає. Потім відповідач попросив зробити скрін переписок з позивачем, що вона й зробила. Чим займався відповідач свідок не знає, але їй відомо, що у нього був магазин з продажу шуб. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є дівчиною брата відповідача та знайома з відповідачем близько 6 років. Крім того, свідок [PERSON] бачила договір позики на 22000 євро та 08 лютого 2023 року вона бачила позивача, коли у шоу-румі у м. Києві брат відповідача [PERSON] передавав позивачу гроші у розмірі 1000 євро та дві шуби, які належали відповідачу. Чому відповідач самостійно не передавав кошти та про будь-які інші боргові зобов`язання між сторонами свідку не відомо. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги у частині стягнення з відповідача за договором позики заборгованості у розмірі 22000 євро, що у гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ на день подання позову становить 897380 грн, судом ураховується наступне. Згідно частини першої статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. За частиною першою статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк виконання грошового зобов`язання за договором позики на час розгляду справи минув. Наведені обставини, поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що відповідач суму позики до цього часу не повернув. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] щодо повернення відповідачем позивачу частини суми спірної заборгованості судом до уваги не приймаються, оскільки такі покази є неналежним доказом на підтвердження повернення частини спірного боргу. Крім того, судом ураховується, що вказані свідки є заінтересованими особами, оскільки свідок [PERSON] є рідним братом відповідача, свідок [PERSON] зустрічається зі свідком [PERSON] , а свідок [PERSON] перебуває у дружніх відносинах з відповідачем. Інші докази надані суду стороною відповідача, у тому числі фото переписок у месенджерах, листування електронною поштою, докази доставки посилки поштовим зв`язком, про перерахування коштів з банківських рахунків іншими особами, аніж відповідач, тощо також є неналежними доказами на підтвердження повернення відповідачем позивачу частини позики (т.1 а.с.79-250, т.2 а.с.1-29). Пунктом 4 договору позики від 23 липня 2021 року визначено, що повернення суми позики здійснюється готівкою. Факт повернення позики підтверджується заявою від імені позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Наявність у позичальника заяви від імені позикодавця про повернення йому грошових коштів на загальну суму позики - є підтвердженням виконанням ним зобов`язання за цим договором щодо повернення позики належним чином. Судом установлено, що заява від імені позивача про повернення їй частини грошових коштів за договором позики у відповідача відсутня. Позивач наполягає на невиконанні відповідачем умов договору позики щодо повернення коштів у повному обсязі. Будь-яких домовленостей щодо можливості повернення позики не відповідачем, не готівкою та у вигляді хутряних виробів договір позики не містить. Додатковий договір щодо зміни порядку повернення відповідачем позивачу спірної суми позики між сторонами не укладався. За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18). Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду необхідно з`ясувати сутність такого визначення (постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15 та від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16). Отже, вирішуючи в якому саме розмірі відповідач повинен повернути борг позивачу судом ураховується, що відповідно до пункту 1 договору позики від 23 липня 2021 року відповідач зобов`язався повернути позивачу 704754,60 грн до 31 грудня 2022 року, а тому саме у такому розмірі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума заборгованості за договором позики від 23 липня 2021 року. Договір позики від 23 липня 2021 року не містить вимог щодо повернення позики в іноземній валюті, у тому числі з прив`язкою до її гривневого еквіваленту відповідно до курсу НБУ на день подання позову чи на будь-який інший день. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних за користування коштами у сумі 55534,58 грн на підставі частини другої статті 625 ЦК України суд зазначає таке. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить стягнути 3% річних за користування коштами у сумі 55534,58 грн за період з 01 січня 2022 року по 23 січня 2024 року. Що стосується періоду з 01 січня 2022 до 31 грудня 2022 року включно суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у даній частині на тій підставі, що позивач набуває право на отримання компенсації 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України лише з моменту порушення відповідачем грошового зобов`язання, тобто після 31 грудня 2022 року, як це передбачено пунктом 1 договору позики від 23 липня 2021 року. Обов`язок повернути суму боргу повністю або частинами до 31 грудня 2022 року договір позики не містить, а відповідно до пункту п`ятого вказаного договору позика є безпроцентною. Що стосується стягнення 3% річних за користування коштами за періоду з 01 січня 2023 року до 23 січня 2024 року, то у даній частині слід відмовити на підставі того, що відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 23 липня 2021 року у розмірі 704754,60 грн. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 7047,55 грн (9529,15*704754,60/952914,58) (а.с.9).

Outcome: partial