Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-24 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу обґрунтовані тим, що 04 травня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, актовий запис №02. Від вказаного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. Рішення про розірвання шлюбу позивач прийняла у зв`язку з тим, що у них з відповідачем різні погляди на життя та сімейні відносини. Відповідач не приймає участі у сімейних справах, на тривалий час виїжджає з дому до свого рідного села в інший район, залишивши таким чином сім`ю, не допомагає позивачу по домашньому господарству, вихованням дітей не займається, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить задовольнити позовні вимоги, шлюб між нею та відповідачем розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] », стягнути з відповідача на користь позивача половину понесених позивачем судових витрат в розмірі 1611 гривень 00 копійок. Ухвалою від 14 лютого 2025 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників. Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено відповідачу про його процесуальні права, а саме подати відзив на позовну заяву, пред`явити зустрічний позов та подати заяву із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що передбачено вимогами ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїми процесуальними правами передбаченими ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України не скористався та у встановлені строки в ухвалі про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву до суду не подав, з зустрічним позовом та з заявою із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не звертався. Сторони в судове засідання не з`явились. При цьому, позивач 25 березня 2025 року до початку судового засідання подала письмову заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.34). Також 25 березня 2025 року до суду надійшло клопотання представника відповідача адвоката Бойко О.О., який діє на підстав ордеру серії ВН №1491399 від 25 березня 2025 року та договору №37 про надання правничої допомоги від 18 березня 2025 року, в якому він просить провести розгляд справи без його участі та без участі відповідача, позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. Судові витрати просять залишити за сторонами (а.с.36). Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При цьому, у відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, взявши до уваги заяву позивача та клопотання представника відповідача, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України № [NUMBER] , виданого 03 серпня 2021 року органом 5123 (а.с.5), копією витягу з реєстру територіальної громади №2022/001881068 від 07 грудня 2022 року (а.с.6). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 17 квітня 1998 року Миколаївським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.9), копією витягу з реєстру територіальної громади №2022/001880528 від 07 грудня 2022 року (а.с.10), довідкою з реєстру територіальної громади про місце реєстрації особи, виданої Відділом надання адміністративних послуг за №4765 від 24 грудня 2024 року (а.с.22). При розгляді справи встановлено, що 04 травня 2012 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, актовий запис №02, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 04 травня 2012 року виконавчим комітетом Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області (а.с.8). Від вказаного шлюбу позивач та відповідач мають спільних неповнолітніх дітей: дочку \~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~що підтверджується\~копією свідоцтва\~про народження\~серії [NUMBER] ,\~виданого 27\~грудня 2012\~року Відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Ананьївського\~районного управління\~юстиції Одеської\~області (а.с.12),сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05 жовтня 2017 року Ананьївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.13). Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З позовної заяви вбачається, що сімейні стосунки в позивача та відповідача не склалися, тож позивач прийняла рішення про розірвання шлюбу у зв`язку з тим, що між нею та відповідачем повністю відсутнє взаєморозуміння в зв`язку з різними поглядами на життя та на сімейні стосунки. В зв`язку з повною несумісністю характерів сім`я розпалася. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, взявши до уваги клопотання представника відповідача про визнання позову, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Таким чином, суд приймаючи до уваги те, що позивач та відповідач не підтримують шлюбних стосунків, та те що їх шлюб носить лише формальний характер, вважає можливим шлюб між ними розірвати. Частиною 1 статті 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд, враховує бажання позивача та вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] ». Що стосується судових витрат по справі, то суд приходить до наступного висновку. В позовній заяві позивач зазначає, що її витрати, пов`язані з розглядом вказаної справи в суді складаються з сплаченого нею судового збору за подання вказаного позову до суду в розмірі 1211 гривень, та витрат з надання правничої допомоги в розмірі 2000 гривень, загальна сума складає 3211 гривень 00 копійок. Позивач в позовній заяві просить зазначені судові витрати розподілити між сторонами та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1611 гривень 00 копійок. В підтвердження понесених судових витрат зі сплати судового збору позивачем до позовної заяви додано квитанцію до платіжної інструкції №15 від 13 грудня 2024 року, відповідно до якої позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1211 гривень 00 копійок за подання вказаного позову до суду, а тому судові витрати позивача у вказаній справі з сплати судового збору за подання позову до суду, понесені нею, підтверджені належними доказами. Що стосується витрат позивача на отримання правничої допомоги, суд зазначає наступне. Згідно зі ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ч.1 ст.29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Аналогічні положення викладені в ч.ч.1, 2 ст.28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року). \~ \~ \~ \~Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. З метою підтвердження витрат за надання правничої допомоги позивачем до позовної заяви додано квитанцію від 17 грудня 2024 року до прибуткового касового ордера, на якій не вказано її порядковий номер, хоча такий має бути вказаний в обов`язковому порядку, яка містить відомості про те, що позивачем сплачено 2000 гривень «за послуги», однак вказана квитанція не місить відомостей про те, кому сплачені вказані грошові кошти та за надання яких та чиїх послуг. Також до позовної заяви додано опис правничої допомоги, наданої позивачу, з якого незрозуміло остаточну вартість наданих послуг, та на вказаному описі міститься підпис позивача, а також міститься підпис для ідентифікації якого зазначено, що це є підписом адвоката Десятника В.С., однак в порушення вимог п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України до позовної заяви не додано договір про надання правничої допомоги, укладений між позивачем та адвокатом Десятником В.С., ордер адвоката, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, тощо, а тому, враховуючи наведене, позивачем не надано суду визначених вимогами ЦПК України доказів про понесені нею витрати за надання правничої допомоги та їх розмір, у зв`язку з чим вимога про стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання правничої допомоги задоволенню не підлягає. Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, вирішуючи питання щодо розподілу між сторонами сплаченого позивачем судового збору за подання позову до суду, суд, враховуючи клопотання позивача у позовній заяві про стягнення з відповідача на її користь половини понесених нею судових витрат у вказаній справі, вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 605 гривень 50 копійок, що дорівнює половині сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: partial