Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-30 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дітей за кордон на постійне місце проживання до досягнення ними повноліття без згоди одного із батьків. Свої вимоги мотивує тим, що 28 серпня 2007 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, від якого у них народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Діти народились на території Канади та мають статус громадян Канади. Під час їх проживання в Україні їй запропонували роботу в Канаді, у зв`язку з чим вона повернулась в Канаду. Через певний час відповідач заявив, що не бажає повертатися до Канади разом з дітьми та забороняє їм виїжджати до Канади на будь-який період. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Рішенням Виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 24 жовтня 2019 року № 668 місце проживання дітей було визначено за місцем проживання матері - [PERSON] . Разом з тим, відповідач не надавав дозволу на виїзд дітей за кордон. Протягом 2015 року по 2022 року вона підтримувала безперервний зв`язок з дітьми, спілкувалась з ними телефоном, приїжджала до дітей в Україну, забезпечувала їх побутові потреби. У зв`язку з початком повномасштабних бойових дій на території України [PERSON] було вивезено дітей з території України без дозволу батька, оскільки такий не вимагався через введення воєнного стану в країні. У вересні 2022 року [PERSON] надав до суду у справі № 760/25003/21 дозвіл на тимчасовий виїзд дітей до Канади у супроводі матері. На даний момент обоє дітей більше року проживають з матір`ю на території Канади. Нею створені всі умови для життя, розвитку та належного проживання дітей, забезпечення їх потреб та інтересів. Діти влаштовані у школу, а також відвідують різноманітні позашкільні гуртки. У зв`язку з тим, що діти мають громадянство Канади, вони матимуть змогу отримати вищу освіту в цій країні безкоштовно. Вважає, що перебування дітей у Канаді з матір`ю на умовах постійного проживання повністю відповідає потребам дітей, їх розвитку, розширенню світогляду, занурення в мовне та культурне середовище Канади. Просила суд ухвалити рішення, яким надати неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , дозвіл на виїзд за кордон до Канади на постійне місце проживання з матір`ю [PERSON] до досягнення ними повноліття без згоди та супроводу батька [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі, залучено до участі у справі третю особу - Службу у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 серпня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 травня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 червня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року скасовано, справу направлено до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відвід судді та заяву передано для розгляду судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу та визначається у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року у задоволенні заяви представника позивача про відвід головуючого судді відмовлено. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 березня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Сторони у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача направив до суду заяву, в якій просить розглядати справу у відсутність сторони позивача. У матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву відповідача, з якого вбачається, що він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України він надав [PERSON] згоду на тимчасовий виїзд малолітній дітей за кордон до Канади, Молдови, Румунії, Республіки Польщі, Угорщини, Словаччини та у зворотному напрямку в період з 24 лютого 2022 року по 24 лютого 2023 року. На початку березня 2022 року позивач повідомила його про те, що вони виїхала з дітьми до Канади, що також підтверджується довідкою Генконсульства України від 27 квітня 2022 року. Після спливу річного строку в згоді на виїзд дітей позивач дітей до України не повернула. У березні 2023 року ним було подано до Центрального органу Канади заяву про сприяння поверненню дітей. 12 квітня 2023 року Суд королівської лави провінції Альберта відкрив справу за заявою [PERSON] до [PERSON] щодо негайного повернення дітей в Україну. 16 червня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси відкрив провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання незаконним утримання дітей, зобов`язання повернути дітей. Законодавством України прямо заборонено надання судового дозволу на виїзд дитини за кордон з метою постійного проживання. Зазначено, що виїжджаючи до Канади у 2014 році, сторони домовились про подальше возз`єднання сім`ї. Вказані домовленості були закріплені в письмовому меморандумі від 26 грудня 2014 року. У меморандумі чітко зазначено, що [PERSON] повертається в Україну для проживання разом з дітьми негайно після отримання наукового ступеню, але не пізніше 20 січня 2017 року. Разом з тим, остання не повернулась в Україну та в порушення умов меморандуму влаштувалась в Канаді на роботу. Крім того, позивач не надає ніяких підтверджень щодо місця свого проживання у Канаді. Вважає, що пояснення співробітника органу опіки та піклування [PERSON] не є належним доказом у справі, оскільки матеріали справи не містять жодного документу на підтвердження правового статусу такої особи, наявність у неї права складати акт огляду, робити висновки щодо питань, пов`язаних з життям дітей чи проводити опитування дітей. На даний момент у нього відсутня можливість спілкуватись та займатись вихованням дітей, усі рішення щодо виховання, освіти, дозвілля, медичного обслуговування приймаються позивачем одноосібно. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 28 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, від якого у них народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] (т. 1, а.с. 16-19). Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т. 1, а.с. 20). 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України [PERSON] надав [PERSON] згоду на тимчасовий виїзд малолітній дітей за кордон до Канади, Молдови, Румунії, Республіки Польщі, Угорщини, Словаччини та у зворотному напрямку в період з 24 лютого 2022 року по 24 лютого 2023 року (т. 1, а.с. 95). Встановлено та не заперечується сторонами, що діти [PERSON] та [PERSON] проживають з позивачем у Канаді. З позову вбачається, що [PERSON] створені всі умови для життя, розвитку та належного проживання дітей, забезпечення їх потреб та інтересів. Діти влаштовані у школу, а також відвідують різноманітні позашкільні гуртки. У зв`язку з тим, що діти мають громадянство Канади, вони матимуть змогу отримати вищу освіту в цій країні безкоштовно. Позивач вважає, що перебування дітей у Канаді з матір`ю на умовах постійного проживання повністю відповідає потребам дітей, їх розвитку, розширенню світогляду, занурення в мовне та культурне середовище Канади. Просить суд ухвалити рішення, яким надати неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , дозвіл на виїзд за кордон до Канади на постійне місце проживання з матір`ю [PERSON] до досягнення ними повноліття без згоди та супроводу батька [PERSON] . Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає про те, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України він надав [PERSON] згоду на тимчасовий виїзд малолітній дітей за кордон до Канади, Молдови, Румунії, Республіки Польщі, Угорщини, Словаччини та у зворотному напрямку в період з 24 лютого 2022 року по 24 лютого 2023 року. На початку березня 2022 року позивач повідомила його про те, що вони виїхала з дітьми до Канади, що також підтверджується довідкою Генконсульства України від 27 квітня 2022 року. Після спливу річного строку в згоді на виїзд дітей позивач дітей до України не повернула. У березні 2023 року відповідачем було подано до Центрального органу Канади заяву про сприяння поверненню дітей. 12 квітня 2023 року Суд королівської лави провінції Альберта відкрив справу за заявою [PERSON] до [PERSON] щодо негайного повернення дітей в Україну. 16 червня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси відкрив провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання незаконним утримання дітей, зобов`язання повернути дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (п.п. 1 п. 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц. Вбачається, що позивачем заявлена вимога про надання дозволу на виїзд дітей за кордон до Канади на постійне місце проживання з матір`ю [PERSON] до досягнення ними повноліття без згоди та супроводу батька [PERSON] . Разом з тим, надання такого дозволу на постійне проживання малолітніх дітей без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству. З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed